Frământări sociale la sarmaţi în secolul IV e.n.

Dacă izvoarele literare, just interpretate, ne oferă suficiente informaţii pentru cercetarea luptei de clasă în lumea romană, în schimb ele ne oferă suficiente informaţii pentru cercetarea luptei de clasă în lumea romană, în schimb ele ne prezintă un material foarte redus pentru studiul acestei lupte la popoarele „barbare". Istoricii romani se interesează de evenimentele de ordin social petrecute la „barbari", numai în măsura în care ele privesc interesele imperiului. Aşa se întâmplă cu răscoala Sarmaţilor Limigantes împotriva stăpânilor lor, Sarmaţii Arcaragantes, petrecută între anii 332—334, la graniţa imperiului, pe teritoriul Banatului actual [1], răscoală al cărei sângeros epilog are loc la 359.

Datorită complexului de fapte în care se încadrează răscoala Limiganţilor, fapte ce privesc politica romană în regiunea Dunării mijlocii, ea este destul de bine cunoscută de autorii antici, ale căror informaţii aruncă o interesantă lumină asupra regiunii Banatului, care aparţinuse odinioară imperiului, precum şi asupra locuitorilor săi.

Belatarea cea mai completă, privind în special anii 358 —359, ne-o face Ammianus Marcellinus în opera sa Res gestae, cap. XVII şi XIX. Ca fost ofiţer superior în armata romană, Marcellinus este un foarte bun cunoscător al problemelor militare. El a scris pe la anul 390. După cum el însuşi ne mărturiseşte (XVI, 10, 21), in 357 se afla la curtea imperială dela Sirmium, deci destul de aproape de teatrul operaţiunilor militare, care se leagă de sfârşitul răscoalei şi la o dată când începuseră pregătirile militare care preced luptele din 358 cu Sarmaţii şi aliaţii lor. Este posibil ca evenimentele în legătură cu începutul răscoalei să-i fi fost povestite cu ocazia trecerii pe la Sirmium, de către camarazii mai vechi de arme, care luaseră parte la războiul cu Goţii din 332, războiu care precedase eu puţin răscoala. Tot astfel, judecând după felul cum descrie sfârşitul răscoalei, încheiată cu un măcel general al Limiganţilor, avem impresia că faptele i-au fost relatate de un martor ocular [2].

De bună seamă însă că la aceasta contribue şi deosebitul talent şi fantezia autorului, care reuşeşte să creeze impresia de lucru văzut şi trăit.

Date preţioase pentru începutul răscoalei şi pentru condiţiile în care ea izbucneşte, ne oferă Excerpta Valesiana sau Anonimus Valesii. Este vorba de un manuscris descoperit în secolul XVII, care cuprinde două fragmente, opera a doi autori diferiţi. Primul fragment se referă la epoca lui Constantin cel Mare şi cuprinde anii 293—337, al doilea se referă la anii 474—526. Pe noi ne interesează primul fragment, al cărui autor {183} fost contemporan cu Ammianus Marcellinus, de a cărui operă s'a folosit.

Relatarea lui Anonimus Valesii este completată de ceea ce ne spune Eusebius în Vita Constantini, IV, 6. Opera a fost scrisă între anii 337—340. Datorită caracterului ei apologetic, opera, trebue folosită în general cu multă precauţie; ea precizează însă circumstanţele izbucnirii răscoalei şi întăreşte autoritatea celorlalte mărturii.

Dintre izvoarele amintite, singurul care menţionează numele Limiganţilor este Res gestae; niciunul însă nu ne spune cum se numea clasa stăpânitoare. Această preţioasă informaţie ne-o dă Hieronymus, în cronica sa scrisă pe la 380, care ne spune precis că numele stăpânilor este Arcaragantes [3], iar al celor oprimaţi, Limigantes.

Acestea sunt principalele surse de documentare asupra răscoalei. Ele trebue să fi fost mai numeroase, pentrucă Sarmaţii nu sunt străini Romanilor. Veniţi în prima jumătate a secolului I e. n. în Câmpia Tisei, ei intră în strânse legături cu imperiul; este adevărat că ei fac adesea incursiuni în provinciile învecinate, însă aceasta nu exclude posibilitatea unor relaţii regulate şi constante cu imperiul roman.

Tacitus (Hist. 1,79) şi A. Marcellinus (XVII, 12, 1—3) ne dau o amănunţită şi interesantă descriere a acestor călăreţi prădalnici, care, având în expediţiile lor unul sau mai mulţi cai de schimb, pot fi foarte greu urmăriţi; apăraţi de cuirasele lor de piele cu solzi de corn sau plăci de oţel, înarmaţi cu lănci şi săbii lungi, infanteria le putea rezista cu greu; în schimb, ei erau foarte vulnerabili pe teren accidentat sau desfundat.

La puţin timp după părăsirea Daciei, Sarmaţii se aşează în bogata regiune a Banatului. Nu putem preciza în mod absolut data venirii lor în Banat, însă acest lucru nu s'a putut produce la mult timp după abandonarea provinciei, pentrucă A. Marcellinus îi cunoaşte pe Sarmaţi ca „indigenae" (XVII, 12, 18 : „Potentes olim ac nobiles erant huius indigenae regni...."). De aici ei continuă să neliniştească graniţele imperiului, aşa că, nu fără motiv, îi va numi A. Marcellinus (XVI, 10, 20) „latrociniandi peritissimum genus". De timpuriu ei sunt clienţi ai Romei şi A. Marcellinus (XVII, 12, 15) îi menţionează „ut semper Romanorum clientes", referindu-se, de sigur, la o situaţie binecunoscută şi acceptată de ambele părţi, chiar dacă Sarmaţii îşi permiteau din când în când câte o razzie fructuoasă pe teritoriul roman.

Dela venirea  lor în Banat şi până în 332,cunoştinţele noastre asupra lor sunt mai mult de ordin exterior. Acum insă, circumstanţele ne permit să aruncăm o privire — fugară, este adevărat — asupra organizării lor sociale. Ameninţaţi de Goţi, Sarmaţii din Banat îi cer ajutor lui Constantin cel Mare, care ii sdrobeşte pe Goţi [4] şi încheie cu ei o alianţă în baza căreia aceştia se obligă să i furnizeze trupe.

Din cauza pericolului Goţilor, pătura conducătoare a Sarmaţilor, Arcaraganţii, îşi înarmează şi pe „sclavii" lor, pe Limiganţi. După înfrângerea Goţilor, Limiganţii întorc armele în contra stăpânilor lor şi reuşesc să-i alunge de pe teritoriul Banatului. O parte a Arcaraganţilor se refugiază la Victoali [5], iar cealaltă parte, destul de numeroasă, chiar dacă nu luăm ad litteram cifra de 300.000 indicată de Anonimus Valesii, se refugiază în imperiu [6] unde sunt colouizati în Tracia, Dobrogea, Macedonia şi Italia. Unii din ei par a fi ajuns chiar pe Rin, în regiunea Moselei [7]. {184}

Informaţiile date de texte sunt deosebii de preţioase. Ele ne indică în mod neîndoios existenţa a două clase antagoniste în cadrul societăţii sarmate,clasa stăpânilor, a căror principală ocupaţie este probabil războiul şi expediţiile de jaf, şi clasa celor oprimaţi, care muncesc pentru stăpânii lor şi care reuşesc să se răscoale în împrejurările cu totul speciale create de ameninţarea Goţilor. Nu este vorba de o vagă informaţie, rătăcită într'un text obscur, ci de trei texte destul de întinse, care se confirmă şi se verifică reciproc, ceea ce conslitue o dovadă elocventă de proporţiile pe care le iau în ochii autorilor răscoala şi evenimentele legate de ea. Mai ales este semnificativ faptul că în cronica lui Hieronymus, care im menţionează decât faptele pe care autorul le crede deosebit de importante, figurează şi răscoala Limiganţilor.

Răsculaţii rămân nesupăraţi în Banat din 331, de când i-au alungat pe Arcaraganţi, până în 358. Trebue să remarcăm în acest timp lipsa oricăror relaţii „oficiale" între Limiganţi şi imperiu. Pe de altă parte, chiar dacă Romanii adăpostesc pe foştii stăpâni, ei nu adoptă încă o atitudine ostilă faţă de răsculaţi, rezervându-şi probabil dreptul de a acţiona potrivit intereselor lor.

In 358, Arcaraganţii, împreună cu Quazii şi cu Limiganţii [8] atacă provinciile învecinate. Textul este destul de clar: nu este vorba de o împăcare între cele două clase antagoniste, ci pur şi simplu de o înţelegere temporară în vederea unei acţiuni comune de jaf pe teritoriul roman. Vom vedea mai jos că Arcaraganţii, conduşi de interesele lor de clasă, îşi vor trăda pe aliaţii lor temporari, Limiganţii, şi se vor înţelege cu Romanii pentru a reocupa Banatul, participând şi la operaţiunile militare.

Constantius întreprinde împotriva lor o expediţie care are ca rezultat supunerea Arcaraganţilor şi a Quazilor. Din partea primilor vine ca parlamentar prinţul Zizais. A. Marcellinus ne prezintă o amănunţită dare de seamă a întâlnirii între trimisul sarmat şi Constantius, insistând asupra deosebitei bunăvoinţe cu care acesta este primit de împărat. Probabil că el se face aci exponentul punctului de vedere oficial, pentrucă această pretinsă bunăvoinţă contrastează violent cu atitudinea umilă a lui Zizais [9] şi cu groaznica măcelărire a barbarilor, pe care A. Marcellinus o notează ca pe un lucru obişnuit [10]. Ca rezultat al supunerii lor, Arcaraganţii urmează să fie puşi din nou în posesia Banatului sub sceptrul lui Zizais. Deosebit de semnificative sunt aici cuvintele lui A. Marcellinus, XVII, 12, 19—20: „inspectante omni exercitu, convocatos adlocutus verbis, mollioribus imperator, nulli nisi sibi ducibusque Ρomanis parere praecepit. Atque.... Zizaim regem isdem praefecit, conspicuae fortunae tum insignibus aptum profecto, (ut res docuit) et fidelem".

Avem de a face cu un tratat în toată forma, care sub pretextul ajutorului acordat de Romani pentru recucerirea Banatului îi subordonează pe Arcaraganţi autorităţii romane, sub un rege care se va dovedi foarte devotat Romanilor. Atitudinea aceasta nu poate fi dictatădecât de interesele de clasă ale Arcaraganţilor.

E simptomatic faptul că nici Constantin cel Mare nici Constantius nu intră în legătură cu Limiganţii, care numericeşte erau cel puţin egali custăpânii lor şi reprezentau, de sigur, o importantă forţă militară. Nu trebue să uităm însă că imperiul roman este un stat sclavagist şi ca atare nu putea să ia decât partea stăpânilor împotriva foştilor lor supuşi. {185} O înţelegere cu răsculaţii ar fi constituit, din punct de vedere politic, nu precedent primejdios.

De fapt, Romanii pornesc împotriva Limiganţilor cu intenţia de a-i muta în alt teritoriu [11]. Are loc o bătălie sângeroasă, urmată de devastarea totală a ţinutului şi de măcelărirea sălbatică a locuitorilor. In cele din urmă, Limiganţii sunt siliţi să se expatrieze, fără ca izvoarele să precizeze unde anume. Tratativele an loc între Limiganţi şi Romani; răsculaţii nici nu se gândesc să stea de vorbă cu foştii lor stăpâni.

In 359, Limiganţii apar din nou la frontierele romane, dedându-se la jafuri, de data aceasta explicabile la nişte oameni desrădăcinaţi de pe pământul lor, şi care nu mai au alte izvoare de traiu. Constantius îi întâlneşte la Aquincum [12] şi ei îi cer permisiunea de a se stabili în imperiu. Constantius acceptă, gândindu-se la soldaţii pe care îi va putea recrutadintre noii săi supuşi. Se părea că s'a ajuns la o înţelegere, când deodată lucrurile iau o întorsătură tragică, pe care A. Marcellinus n'o explică: un Limigant îşi aruncă încălţămintea către împărat şi la strigătul lui „Marha, Marha", Limiganţii se reped asupra împăratului şi a suitei sale. Constantius scapă cu greu din învălmăşeală. In lupta care urmează, Limiganţii sunt exterminaţi; de acum înainte nu mai ştim nimic despre ei [13].

Răscoala Limiganţilor pune în faţa noastră câteva probleme la care vom încerca să răspundem: 1. Care este condiţia Limiganţilor în orânduirea socială a Sarmaţilor? 2. Care este originea lor? 3. Răscoala lor este un fapt izolat, sau poate fi pus in legătură cu frământările sociale din imperiu?

1. In toate textele latine, Limiganţii sunt numiţi servi; Eusebius le spune οικεται şi δουλοι, termeni care pentru el par a fi absolut sinonimi. Insă o cercetare mai atentă ne arată că ei nu sunt sclavi în sensul curent alcuvântului, ci autorii îi numesc astfel, necunoscând sau neputând defini mai precis situaţia lor.

A. Marcellinus îi prezintă pe Limiganţi ca locuind regiuni greu accesibile [14], mlăştinoase sau muntoase, pe care Sarmaţii, popor de călăreţi prin excelenţă, nu le puteau locui efectiv. Aceste regiuni nu sunt refugii în caz de pericol, ci teritorii pe care Ie locuesc în mod obişnuit. Putem trage concluzia că Sarmaţii (Arcaragantes) ocupau numai regiunile de câmpie— lucru explicabil la un popor de stepă— unde-şi puteau creşte şi caii atât de numeroşi, de care aveau nevoie. Prin urmare, Limiganţii nu sunt sclavi personali, ci ocupă o situaţie asemănătoare cu a unor iloţi sau a unor coloni aserviţi, lucrând pământul pentru stăpânii lor, neavând voie să poarte arme — înarmarea lor de către Arcaraganţise face într'o împrejurare cu totul excepţională — şi fiind, de sigur, foarte sever supraveghiaţi de aceştia.

2. In ceea ce priveşte originea lor, credem că Limiganţii sunt — cel puţin în parte — autohtoni, rămaşi aci după părăsirea Daciei, la care s'au adăugat, de sigur, numeroase clemente sarmatice. In favoarea acestei ipoteze militează faptul că ei ocupă tocmai regiunile mai greu accesibile, in care — întotdeauna şi pretutindeni — s'au refugiat sau au fost împinse de năvălitori mai puternici, populaţiile mai slabe saumai puţin numeroase. Spre deosebire de Arcaraganţi, care par dispuşi să-şi părăsească fără greutate pământul, ei sunt strâns legaţi de acest pământ şi nu-l părăsesc decât atunci când nu mai au de ales decât între plecare sau distrugerea totală. Este de asemenea semnificativă crâncena rezistenţă pe care o opun Ro- {186} manilor, precum şi prezenţa unei infanterii [15], ce pare numeroasă, lucru...

Hioronymus la Eusebius, Chron, v. II, p. 192: Sarmatae Limigantes domino suos qui nunc Arcaragantes vocantur, facta manu in Romanum solum expulerunt".

[7] Ausonius, Mosella, v. 7 — 9;

„ praetereo arentem sitientibus undique terris.

Dumnissum, riguasque perenni fonte Tabernas,

arvaque Sauromatum nuper metata colonis".

Mosella fiind scrisă în 368, „nuper" s'ar putea referi la 334 sau Ia unul sau doi ani următori.

[8] A. Marcellinus, XVII, 13, 1: „nam velut obliti priorum, tunc erumpentibus Liberis ipsi quoque tempus aptissimum nancti, limitem perrupere Romanum, ad hanc solam fraudem dominis suis hostibusque concordes".

[9] A. Marcellinus, XVII, 12, 9 -10.

[10] Idem, XVII, 12, 5 şi 6.

[11] A. Marcellinus,XVII, 13, 2.

[12] C. Patsch, op. cit., p. 192.

[13] A. Marcellinus, XIX, 11, 1—16.

[14] Idem, XVII, 13, 4—5 şi 22.

[15] A. Marcellinus, XVII, 13, 3 şi 23.

[16] Idem, XVII, 13, 10— 11.