Vjersko i etničko pitanje u vrijeme ukidanja Vojne granice u Subatici

Nakon protjerivanja Turaka iz Ugarske krajem XVII. i početkom XVIII. st. na dugom pograničnom teritoriju Madžarske prema Turskoj, formirana je Vojna granica s ciljem zaštite Austrijske carevine od mogućih turskih napadaja. Madžarski su magnati, sa svoje strane, bili nezadovoljni stvaranjem Granice, smatrajući da su im time isuviše okrnjena staleška prava. Mada su daljnji austro-turski ratovi činjeničnu granicu između dvije države pomaknuli istočnije i južnije, teritorij obuhvaćen Vojnom granicom uglavnom je ostao nepromijenjen. No, rat koji je 1740. Maria Theresia bila prisiljena voditi protiv pruskog kralja Friedricha II. i njegovih saveznika (Rat za austrijsku baštinu), natjerao ju je na popuštanje pred madžarskim magnatima pa je, između ostaloga, odlučila dokinuti Potisko-pomorišku vojnu granicu i reformirati Vojnu granicu u Ugarskoj uopće te je tako prilagoditi faktičnom stanju.

Subatica je ušla u sastav Vojne granice odmah po protjerivanju Turaka iz nje, 1686. godine. Mada nije bila u neposrednoj blizini državne granice, zbog svoje veličine i bogatstva ona je, s formiranjem Potiske vojne granice (1702.), ušla u njen okvir. Kao vojni opkop (fossatum militare, katonai sanc) bila je dio Vojne granice puna četiri desetljeća. Kako su civili u Subatici živjeli zajedno s graničarima, u varoši se dvadesetih i tridesetih godina XVIII st. lijepo razvio civilni život. Početkom četrdesetih godina, Dalmatinci su činili oko 2/3 pučanstva, a Raci oko 1/3. Odnosi među njima su tijekom ovih nekoliko desetljeća varirali, ali su se tridesetih i četrdesetih godina znatno pogoršali.6 Neposredni povod za sukobljavanje graničara različite vjeroispovijesti zbio se 1741. godine, kada je Subatica određena kao prebivalište novog Potinskog oberkapetana Arsena Vujića. Tome su se oštro usprotivili dalmatinski graničari, jer je Vujić imao izraziti animozitet prema katolicima.7 Kao rezultat spora došlo je do podjele varoši na dva dijela: katoličkim graničarima je i dalje zapovijedao raniji kapetan grada Jakov Sučić, a pravoslavnima Vujić. Iste i sljedeće godine dodatno je ozlojedilo dalmatinske graničare, koji su ratovali u središnjoj Europi, što im za zapovjednike nisu postavljeni njihovi ljudi, već tuđinci.

Dalmatinci se nisu pomirili s time da će im Vujić u varoši biti stalna prijetnja, te su se njihovi zastupnici jedne noći zaputili kod Nadbiskupa i Bačkog župana u Kalaču (Kalocsa) gdje su se dogovorili o razvojačenju grada. Ukratko, daljnji slijed događaja bio je slijedeći:

30. siječnja 1743. notar subatičkog vojnog opkopa potpisao je obećanje rimokatoličke crkvene općine o sastavu varoške uprave i još nekim organizacijskim pitanjima u slučaju da grad dobije civilni status. Gradska delegacija je u Beču 26. ožujka sklopila sa Madžarskom kraljevskom komorom (Camera Regia Hungarica, Magvar kirah/i kamara) provizorni Ugovor o novom statusu grada, što ga je kraljica potvrdila 23. travnja. Nakon toga, 7. svibnja 1743. Maria je Theresia izdala Privilegij kojim je subatički vojni opkop postao povlašteno kameralno trgovište pod novim nazivom Szent Maria! Odnošaji između novog trgovišta Szent Marije i Madžarske kraljevske komore podrobno su uređeni Ugovorom od 28. lipnja.

Srbi su na sve ovo reagirali vrlo oštro: prilikom svečane predaje Ugovora, 29. srpnja, pravili su izgrede nakon čega su izgrednici protjerani; od njihovih popova podstrekavani su na neprihvaćanje novog stanja, te na nasilje i klevete; prijetili su onim Srbima koji suse htjeli podvrći civilnim vlastima; namjeravali su uzeti polovinugradskoga teritorija i tamo organizirati novi srpski vojni šanac; pravili su izgrede na sajmovima itd.11

No, i pored toga Dalmatinci su za Srbe ostavili trećinu mjesta u drugom po važnosti organu u gradu, 'Izabranoj opštini', iako to nisu morali.

Sve nade Srba da ostanu u Subatici kao vojnici raspršene su 4. rujna kad je bečko Dvorsko ratno vijeće (Hofkriegs Rath - najviši organ vlasti u cijeloj Vojnoj granici) potvrdilo odluku da civilni dio varoši postaje kameralno trgovište, i da će se ono proširiti i na vojni šanac kada ovaj konačno bude razvojačen.

Svi oni koji su htjeli i dalje biti vojnici, morali su se odseliti u one dijelove Ugarske u kojima su zadržane stare ili stvorene nove vojnograničarske oblasti. U Subatici, kao i u svim drugim mjestima (npr. Sombor, Novi Sad, Bečej i dr.), u kojima je zakonski članak XVIII iz 1741. dokinuo vojnu granicu, došlo je do pojedinačnog izjašnjavanja o daljnjem statusu. Tko je god htio ostati vojnik mogao je otići u onaj dio države koji je doista bio bliži granici, u kojem je i dalje postojao vojnogranični sustav. Dok su gotovo svi katolički graničari odlučili ostati u varoši, od 1744-46. godine skoro sve srpske obitelji izjasnile su se za nastavak vojničkog života, te su nakon (916) neuspjelih opstrukcija i odselile, s tim da se odlazak posljednjih odužio sve do proljeća 1747. godine.14 No, već iste, a posebno tijekom slijedećih nekoliko godina dobar dio tih srpskih obitelji vratio se u Subaticu.15 Međutim, srpski oficiri i drugi srpski čelnici nisu se vratili, što je dovelo do slabljenja položaja Srba u samom gradu. Budući nisu htjeli civilni život, već su radije nastavili živjeti sa svojim financijski vrlo izdašnim vojnim privilegijama, s njima je otišlo bogatstvo i uticaj.1*

U varoš su se tijekom slijedećih godina naseljavali Madžari, Nijemci, Bunjevci, Slovaci i drugi. Dolazili su čak i Srbi iz ostalih dijelova Ugarske no, razmjerno manje, jer je za njih bila privlačnija Vojna granica, a, osim toga, više nije bilo velikih »bežanija« iz Srbije (od samih Srba eufemistički nazvanih Velike seobe).

Smatramo da je ishodište sukoba dvaju zajednica o neminovnom budućem građanskom životu bilo ono što je i danas differentia specifica među Hrvatima i Srbima, a to je vjera. Ključ problema je već uočen u literaturi, ali se ipak čini daje nedovoljno protumačen.

Nakon kratkog izlaganja povijesti ukidanja Vojne granice u Subatici, pokušat ćemo odgovoriti na pitanje koje me je i ponukalo na ovaj rad: zašto su dalmatinski i srpski graničari imali različit stav prema razvojačenju grada?

U vezi s tim je, posebno posljednjih godina, bilo nedovoljno znanstvenih tumačenja ovih događaja, pa se čini uputnim da vidimo što se o etničkom i vjerskom pitanju govori u temeljnim aktima trgovišta Szent Maria.

U Privilegiju19 se o vjerskom pitanju kaže sljedeće: u varoški Magistrat od 13 članova mogu ulaziti samo katolici; na čelu ovog organa je Sudac, koji također može biti samo katolik; i, na gradski teritorij mogu doseljavatisamo katolici.20

Što se tiče sastava Magistrata, pokazali smo21 da je ova norma bila jednostavna posljedica konfesionalnog karaktera srednjovjekovnog društva i države, i uopće, pravne nejednakosti karakteristične za sva feudalna društva.

Kada je riječ o doseljavanju novog pučanstva, očigledno je da ta norma nije primjenjivana, što se vidi iz jednog popisa varoških doseljenika iz 1765.: većina došljaka bili su Srbi.22

Ugovor je odnošaje između dvije konfesije u trgovištu regulirao na ovaj način:23 (917)

a) ponovljene su norme o sastavu Magistrata;24

b) naloženo je da katolici i pravoslavni stanuju odvojeno;25

c) ako se šizmatici ne bi složili s civilnim težnjama katolika, oni (šizmatici) nisu dužni plaćati porez i druge preuzete obveze prema državnoj blagajni26

Norma o odvojenom stanovanju nije ustanovljena samo radi toga da bi se spriječili sukobi, već je njome zapravo ozakonjeno činjenično stanje uspostavljeno još početkom stoljeća;

I što se tiče posljednje norme o tome, valja istaći da je i pored određenih teškoća, ona ostvarena.28

Dakle, evidentno je da su norme bile posljedica konfesionalnog karaktera društva. One nisu imale samodiskriminatorski karakter, jer XXI. i XXIII. točka Ugovora pružaju stanovit stupanj zaštite pravoslavnom stanovništvu, a one su i sprovedene.

No, vratimo se razlozima različitih reakcija dalmatinskih i srpskih graničara.

Srpske reakcije su sasvim razumljive. Oni su s Balkana (iz Srbije) u dva navrata u velikom broju bježeći pred Turcima (tzv. Velike seobe Srba 1690. i 1739.) došli u drugu državu, katoličku Austrijsku carevinu (čiji je dio bila i Madžarska). Iznudili su, kao protuuslugu za sudjelovanje u postrojbama habsburške vojske, svoje privilegije koje su imale isključivo crkveni karakter. Kao strano tijelo u novoj državi Srbi su se topili u golemoj katoličkoj većini. Jedino suse uspjeli sačuvati u dijelovima Vojne granice, gdje nisu bili podređeni madžarskoj županijskoj vlasti, već bečkoj vojnoj vlasti. A Beč ih je uspješno koristio u vječitim sukobima s hrvatskim i madžarskim čelnicima. Eto, iz tih su razloga Srbi bili zainteresirani da se Vojna granica što duže sačuva, jer su u vojnograničarskim dijelovima južne Ugarske oni su bili većina graničara i tu su mogli bolje ostvarivati svoje povlastice. S tim je povezana i činjenica da su Srbi dugo smatrali da su njihove »seobe« pred Turcima privremene, i da će se ubrzo vratiti na Balkan, u Srbiju.29 I dodajmo još jednu, istina manje važnu stvar u ovom razmatranju: nisu se mogli pomiriti s tim da su manjina u subatičkom dijelu Vojne granice (ali i šire, u cijeloj državi) te da je fizička granica Turske i Austrije bila daleko od Subatice.

Druga strana ovoga razmatranja jesu bunjevačke težnje za razvojačenjem. Zašto su oni, za razliku od Srba, bili za civilni život? I ovdje odgovor leži u vjeri. U katoličkoj državi oni se, za razliku od Srba, nisu mogli osjećati stranim tijelom, pa su u civilnom statusu vidjeli mogućnost za vlastiti razvoj. Također se ne smije nipošto smetnuti s (918) uma činjenica da Bunjevci, koje su u Panoniju iz Dalmacije, Hercegovine i Bosne dovodili franjevci Bosne Srebrene, nisu ovdje dolazili privremeno, s namjerom da se vrateu postojbinu, opet za razliku od Srba.

I zato nam se čini netočna više puta iznesena tvrdnja da su razlog tomu madžarski franjevci koji su zamijenili dalmatinske franjevce, nakon njihova dolaska u Subaticu. Ta, točnija je tvrdnja da i danas, a pogotovu prije dva i pol stoljeća, ista vjera više zbližuje skupine negoli etnička srodnost. Zato je i prirodnije da će Bačkim Bunjevcima, kao i svim drugim Hrvatima, biti bliži Madžari, nego pripadnici pravoslavne vjere.31

Suprotna gledišta mogla su imati temelja u doba zamaha ideja panslavizma i jugoslavenstva, ali danas, kada su ove ideje ogoljene, vidi se da su one bile i jesu prije svega kukavičje jaje.32 Zato i smatramo da su takva tumačenja razdora subatičkih Dalmatinaca i Srba tijekom XVIII. st. ipak prevladana. Zato su i manje značajne razlike između subatičkih Bunjevaca i Madžara, nego što im je, rukovodeći se maksimom divide et impera, svjesno poturano već desetljećima.