Човек који је „трчао” на многим пољима

Др Дејан Разић (1935-1986)

Зачетник далекоисточне филологије

Када се говори о далекоисточној филологији у претходној Југославији, не могу се занемарити пионирски напори њеног зачетника др Дејана Разића, човека који је не само својим интелектуалним, већ читавим бићем био посвећен овој области и са изузетним жаром јој поклањао највредније плодове свога стваралаштва.

Свесрдно се трудио да језик, културу и књижевност далеке Кине, а особито Јапана, приближи нашој култури, а своја настојања да југословенску јапанистику и синоло-гију још више и озбиљније развије крунисао је оснивањем Групе за далекоисточну филологију на Филолошком факултету у Београду. Био је изузетно надарен педагог, несебичан и дарежљив у преношењу знања студентима. Од њега се могло много научити, не само о Далеком истоку већ и како бити човек који достојанствено носи у себи праве вредности: скромност, приљежност, таленат и пре свега потпуно предавање ономе чему се посвећује. Др Дејан Разић је из далекоисточне филозофије усвојио оно најлепше и највредније. Живео је читав живот по исконском људском осећању за добро.

Рођен је 1. децембра 1935. године у Кањижи. Године 1954. положио је матуру са одличним успехом у VII београдској гимназији, а потом се уписао на студије светске књижевности на Филолошком факултету у Београду. По међународној конвенцији студената провео је лето 1955. године у Велсу, да би наредне две године похађао течај енглеског језика и књижевности на Викторија колеџу у Лондону, који је успешно завршио 1957. године. Затим се, жељан нових сазнања, обрео у далекој Аустралији, где је 1958.године, на одсеку за оријенталистику Сиднејског универзитета уписао четворогодишње студије кинеског језика и књижевности и петогодишње студије јапанског језика, књижевности и цивилизације. Дипломирао је на овом одсеку 1963. године са почасном оценом - хонорис - из јапанских студија. Одмах је своја сакупљена знања почео да примењује предавајући јапански језик на вечерњим течајевима за одрасле на Радничком универзитету у Сиднеју.

Период од 1964. до 1966. године провео је на Универзитету Васеда у Токију, где је похађао предавања из савремене јапанске књижевности и историје јапанске драме, захваљујући удружењу за културну сарадњу Јапана и Аустралије - Саијонђи, које му је дало стипендију за специјализацију.

Затим се враћа у Аустралију, где на националном универзитету у Канбери наставља постдипломске студије од 1965. до 1967. године. По одбрани магистарског рада 1967. године започиње рад на сиднејском технолошком колеџу у својству лектора за јапански и кинески језик. Потом се 1968. године придружује групи лектора - оснивача катедре за оријенталне науке Квинзлендског универзитета у Бризбејну, где ради као лектор за јапански и кинески језик, а током 1969-1970. године као виши лектор - предавач за јапанску књижевност и јапански и кинески језик.

Коначно, маја 1971. године враћа се у Југославију. Већ од јула месеца те године ради у „Галеници", као преводилац за енглески и јапански језик. Упоредо са тим, од фебруара 1972. године води течајеве јапанског и кинеског језика на Коларчевом народном универзитету у Београду. Ову наставује водио девет година, током којих је увек био окружен великим бројем заљубљеникау Далеки исток.

Године 1974. почиње да ради на Филолошком факултету Универзитета у Београду као лектор - предавач за кинески језик, да би само две године касније започео и наставу на лекторату за јапански језик. Настојећи да своја знања још употпуни, боравио је у два наврата (1978. и 1985. године) у Јапану, као стипендиста јапанске фондације. Разићево научно усавршавање кулминирало је одбраном докторске дисертације априла 1982. године на Филолошком факултету у Београду, са темом „Натурализам у модерној јапанској књижевности".

Звање доцента је стекао 1983. године.

Др Разић је волео да се позове на дивну опаску: „Важно је трчати на свим пољима", те је сходно своме геслу и сам неуморно ширио области свог научног интересовања. Тако је, поред преданог педагошког рада, био члан Удружења научних и стручних преводилаца, Удружења књижевних преводилаца Србије и Удружења конференцијских преводилаца. Такође је био учесник научних скупова и међународних и југословенских симпозијума, на којима је својим рефератима скретао пажњу учених кругова. Учествовао је на свим симпозијумима „Оријенталистика и несврстани свет" у Љубљани, затим на „Саветовању о резултатима рада", на пројекту „Правописна проблематика" у Бихаћу 1979. године, па на „Симпозијуму европских јапанолога" у Фиренци 1979. године, у Варшави 1980. године и Хагу 1982. године.

Широко је било поље научног, филолошког деловања професора др Дејана Разића, но најзавиднији број библиографских јединица представљају преводи са јапанског на српскохрватски језик.

Могло би се, ипак, рећи да је највећа Разићева тековина његов огроман напор усмерен ка оснивању катедре за јапански и кинески језик, који је чинио током свог рада на Филолошком факултету у Београду. Нажалост, баш када је сасвим сазрео као научник, када је највише могао да поклони науци и настави и када је пожелео да се коначно смири за радним столом и посвети живом раду, болест га је омела и заувек прекратила све амбиције. Као што је тихо и скромно живео, тако је и напустио свет, храбро носећи бреме болести до последњих дана. Умро је у Београду 1986. године.