Основна српска народна школа у Суботици у XVIII веку (1710—1801/2)

У Мађарској је било српских школајош за време Турака (Ђур, Коморан, Острогон, Столни Београд итд.)“, док су у Бачкој та училишта чешће почела да ничу тек од велике сеобе из 1690. године (Баја, Бођани, Сегедин, Сента итд.)“, односно с почетка XVIII века, кад су услови за то постали знатно повољнији. Прве школе из тога доба, дакле из доба епископа Јефтимија Дробњака (1695–1708), отворене су 1703. године у бачком Потисју (Ада, Кањижа, Мартонош, Мел итд.), тј. у време завојачeњa тих насеља у Потиску војну границу (1702/3), свакако пре избијања Ракоцијевог устанка, што наводи на помисао, опет, да је томе допринело и то што су војне власти 1702. године одредиле места за цркве, парохијске домове, школе и учитељске станове, па и школске сесије за издржавање учитеља.“ И ако се изузму манастирска училишта из турског времена (Бођани и Ковиљ), онда би то поред већ спомињаних с краја XVII века биле прве српске народне школе у Бачкој уопште, разуме се конфесионалне. Иза тога је настао застој у отварању школа, што је и разумљиво с обзиром на већ споменути устанак (1703—1711), који је за Србе Бачке и суседне јој Барање и Кришане био више него погубан, јер су православни становници Бачке тада озбиљно десетковани, а Rácz-ország (Барања) и неупоредиво више,“ док је српска Кришана тада и опустела.“ А кад су се прилике затим донекле смириле, под крај тог периода, по Бачкој и опет почеше да се обнављају „стара” и отварају нова училишта, од којих је једно и суботичко, које је отворено 1710. године, а о којем је овде заправо и реч. Но нека нам буде дозвољено да најпре нешто кажемо о самој Суботици и њеним становницима из тога времена, и то тим пре што је у њој тада осим православних Срба било и римокатоличких Буњеваца, који су чак представљали већину у месту.

Суботица је одувек била веће насеље. Први пут се спомиње 1391. и до 1439. године је била у поседу угарских краљева, док је у следећих стотинак година променила више феудалних господара. Насеље је имало и своје утврђење, које се спомиње крајем XV и почетком XVI века (1499 и 1505), а које је цар Јован Ненад 1526. године још и појачао.“ То утврђење је постојало и много доцније, како за време Турака, тако и с почетка XVII века.”

Уопште узев, у Бачкој је тада било и Срба и Мађара, али о популацији саме Суботице већ немамо никаквих конкретних вести. Ипак се чини да је она тада била настањена првенствено Мађарима, а можда и Куманима, којих је северно од Суботице било доста, бар до 1526. године, а касније Србима.“ Но доласком Турака у наше крајеве и потискивањем Срба на север преко Саве и Дунава, где је осетно појачан тамошњи српски живаљ, и Суботица је изменила своју етничку слику, па је ваљда као таква и могла бити у поседу Јована Ненада. Нешто касније, а поготово по паду Бачке у турске руке (1541), Мађари се повлаче, а с њима и знатан број српских старинаца, даље на север Мађарске или у Банат, док су њихова запустела станишта запосели нови српски досељеници с југа, које су колонисали и Турци, тако да је Бачка тада углавном већ била српска област, разуме се с нешто Турака и других исламизованих дошљака.9 Из саме Суботице су се преостали Мађари тада потпуно иселили, те је она постала српско насеље, као и цела њена околина, што је изричито констатовано већ 1572. године. “ Дабогме, то не значи да је област о којој је реч тада постала густо настањена,“ али је познато да је број домаћинстава касније осетно повећан, што донекле важи и за Суботицу. Међутим, већ под крај ХVI века многа српска насеља из околине Суботице раселила су се због татарске најезде. Расељеници су отишли на север Мађарске, у околину Острогона, али су се на њихово место касније населили Буњевци и Шокци, донекле и Мађари.“

У ствари, први Буњевци и Шокци су се населили у Бачку и Барању 1622. године,“ али су се они, а и познији дошљаци њиховог имена, што важи и за Суботичане, у то време и касније све до 1743. године редовно третирали као Срби католичке вере, како су се, изгледа, и они сами осећали,“ док се Суботица, на пример, у документима назива „Рацка Варош”. “Тако је Бачка, а с њом и Суботица , поред православних добила и своје словенске римокатолике. Нешто касније, тридесетих година XVII века, надбискуп П. Масарек је по службеној дужности обишао Бачку и констатовао да у њој има 400 српско-православних и 30 буњевачко-католичких насеља. “ Тада су ти Буњевци населили и Суботицу, а и друга насеља у околини, мада постоји и друга верзија, по којој су ти досељеници живели најпре по околним пустарама, па се тек доцније по одласку Турака или приликом њеног укључења у Потиску војну границу преселили у Суботицу.“

Некако у то време, изгледа 1687. године, доселила се и друга група римокатолика односно Шокаца из Босне, која се настанила углавном дуж Дунава, тј. у југозападној Бачкој. Неке групе су доспеле и до Суботице и њене околице, али су се оне временом „претопиле” у Буњевце. Тада су и православни Срби добили осетно повећање својих сународника из Баната, али су први ипак постали већина у месту, ако не од 1687, кад су насељени, онда од 1702/3. године, кад је Суботица завојачена.“ У већини су они и остали, утолико пре што су се православни и расељавали, особито од 1743. године, кад је између њих и ромикатолика дошло, да тако кажемо, до националног расцепа по верској основи и до развојачења места.“ Уместо њих у Суботици се почеше насељавати Мађари, Словаци, Немци и други.

За време Турака Суботица је била седиште нахије, а имала је и сталну војну посаду,“ па и тврђаву. Године 1702 /3. је укључена у Војну границу с обавезом да држи 150 граничара, с почетка, а касније и више. Развојачена је 1743, кад је постала коморско трговиште, а од 1779. године слободна краљевска варош.“

Год. 1580 — 2. имала је 49, а 1590 — 91, опет, 63 дома док је 1702. имала 1.969 становника.“ Године 1718. су пописана укупно 264 домаћинства српске народности, од којих две трећине римокатолика, а једна трећина православних (Rätzisch als 2/3 katholisch, undt 1/3 schismatisch Nation),“ колико је тих домаћинстава било и 1720. године.“ 1769. бејаше 200, 1773 — 259, 1776 — 240, 1786, опет 326, а 1792. године (135) 396 српско-православних кућа са 2.112 душа.“ Године 1797. регистровано је 311 српских домаћинстава и 2.284 душе,“ док о иноверним домаћинствима и становницима, који сад већ бејаху у осетној већини, таквих података немамо.

О црквама с краја XVII и с почетка XVIII века већ је теже говорити, јер о њима немамо довољно података. Ипак је познато да је постојала једна католичка богомоља, ваљда од 1687. године, откад се и суботички фрањевци чешће и више спомињу.“ Штавише, ту је по једној верзији већ 1687. отворено и једно мало училиште, које су издржавали фрањевци. То училиште је 1732. године затворено и уместо њега створена основна народна школа за римокатолике, која је 1769. претворена у нормалну, општинску школу, коју су похађала и српска деца.“ Говорећи о томе, иначе добро обавештени Берауер каже само толико „ да су заинтересована деца почетком XVIII века обично ишла у цркву и тамо код кантора учила катихизис”, из чега би се могло закључити, опет, да то и није била школа, већ, да тако кажемо ,манастирско подучавалиште веронауке.“

О српској цркви из ранијег времена засад има још мање података, али се може претпоставити да је нека православна богомоља постојала, ако не од раније, онда од времена познијег турског периода. То вероватно и није била права црква, већ пре капела, која се иначе спомиње од 1690. године, а уз коју је касније подигнута и прва српска школска зграда, она која је 1710. године већ постојала.“ Нова црква је уз постојећу подигнута 1723. године и посвећена св. Вознесенију. Та нова црква је у два маха продужавана, док ју је осветио владика Ј. Јовановић 1805. године. Црквене матрикуле су заведене 1740 — 1744, док најстарији очувани надгробни споменици и записи на њима датирају из 1722—1726. године.

Нема никакве сумње, према томе, да се писменост у Суботици неговала већ око 1700. године, ако не и раније, и то првенствено у цркви и око ње, како код католика тако и код православних. Стога се без двоумљења може рећи да је било извесних предуслова и за отварање једне српске вероисповедске школе у месту, утолико пре што су слично училиште, добили и римокатолици, и то нешто раније. А сад се вратимо училишту о којем је овде реч. Добро је познато да је до црквено-школске реформе из 1744–1776. године, а и неколико наредних лета, о српским школама у Бачкој, и (136) не само у њој, бринула искључиво српска православна црква, односно Бачка епархија. Уколико их је било, то углавном важи и за несрпске школе тог краја, које су исто биле под надзором својих цркава. Другим речима, за народне школе се нико није бринуо сем цркве, па отуд у донекле очуваним архивама управнополитичких власти из тога времена и нема скоро никаквих конкретних података о училиштима, којих је иначе било. О српским училиштима Бачке таквих података бејаше једино у архиви Бачке епархије, на чију иницијативу су те школе поглавито и отваране, где су се сливали сви парохијски извештаји, у којима је било вести и о школама, о њиховом раду и напретку, а и назадовању, чега је такође било. Међутим, та архива је спаљена 1849. године. Делимице или у целости је уништен и највећи број парохијских архива, па је утолико теже писати о школама, и то поглавито по малобројним вестима објављеним пре 1849, или по споредним, мање вредним, често случајним забелешкама које потичу с других страна, а не из парохија и њихових школа.

Но од реформе, а поготово од 1780-тих година, кад су почели да функционишу и тзв. школско-литерарни дистрикти, већ има очуваних података о тим школама, истина не довољно, али их ипак има, па њихов рад у последње две деценије XVIII века донекле већ може да се прати.

Упркос томе, извеоне вести о предреформском школству су се очувале до данас, од којих су неке и објављене. Захваљујући томе, нама је сад познато, на пример, да је српска школа у Суботици постојала већ 1710. године, па није искључено да је отворена инешто ра- није, тј. 1705—6, кад су највеће невоље по овај крај од Ракоцијевих устаника углавном већ биле прошле. Према томе, то је једна од најстаријих српских школа у том делу Бачке, наравно ако се изузму оне из 1697—1703. године, о којима је већ било речи. Звучи неверо- ватно, али је тачно да су суботички Срби смогли снаге и у то ратно време засновали још и своју школу, која је, како изгледа, без прекида радила кроз цео XVIII век, а задуго и касније. Међутим, тако је, јер то сведоче сасвим уверљиви, необориви докази.

Ослањајући се на педагошко-историографску литературу, а и на архивске документе, Д. Кириловић је још 1929. утврдио да је школа о којој је реч постојала већ 1710. године,33 што је пре њега констатовао и Јован Скерлић,34 па је према томе, да то подвучемо, могла бити основана и нешто раније, а никако касније. Но ми се овде ипак опредељујемо за 1710. као годину њеног отварања и зачетка. А да је та школа стварно у речено време заснована, да је постојала и радила и тада и касније доказује и пре десетак година објављени преглед свих српских вероисповедних школа са подручја Карловачке митрополије у 1770/71. години, израђен од стране Илирске дворске депутације, у којем се изричито каже да иста постоји „од Ракоцијеве буне".35 Колико се засад зна, први познати нам учитељ те школе је (138) Јован Лудајић, рођен 1710. године у Банатском Аранђелову (Оросламош), који је у Суботици учитељевао 1733, кад је имао 23 године, а можда и коју годину раније, ако не и касније. По записима његовог унука Ђуре, „мештер" Лудајић је учитељевао до своје дубоке старости, ваљда с прекидима, али се из тих записа не види тачно где је све службовао, да ли само у Суботици, или и другде, што би било вероватније.36 Око 1735. године ту је учио и каснији иђошки свештеник Теодор Поповић, а учитељ му је био Тимотије Поповић Рус, такође свештеник, познатији по томе што је 1743. предводио суботичке Србе у борби за очување њихових привилегија, па ће бити да је око 1735. учитељ био Тимотије, а не Лудајић.37 Ђ. Дудаш вели да је та школа постојала и 1740. године, док М. Протић додаје да је њен учитељ око 1742. био Марко Вујић, рођен у месту 1726. године, али је то свакако било нешто доцније, јер је Вујић 1742. имао само 16 година. Вујић је био из имућне и угледне породице. Деца су му била врло образована, па ће бити да је то био случај и с њим, што би семогло закључити, уосталом, и по његовом тестаменту, али он није дуго остао на тој дужности.38 Није нам познато ко је после њега до- шао за „детонаставника", али је лако могућно да је то и опет био Ј. Лудајић, за којег се иначе каже да је дуго „мештеровао". Оо 1757. године овде је био учитељ извесни Ђорђе Фостика, о којем не знамо ништа поближе. То по Ивањију, што прихватају и други писци.39 Иза Фостике, не знамо тачно од кад, у овој школи је више година као учитељ службовао и Матеја Остојић, који се више пута спомиње у црквеним матрикулама из 1770 — 1790. године не само као Остојић, већ и као Богићевић и Новаковић, што је по Протићу једно те исто, али из необавештености погрешно записано, и то накнадно. Пошто је он ту службовао најмање 12 година, Протић претпоствља да је то било од 1772. до 1784, док је то стварно могло бити, одмах да додамо, од 1770, кад се Остојић први пут спомиње,40 до 1782. године, јер је 1783/4, још ћемо видети,учитељ био Павле Малиновић. У то време, дакле пре 1770/71. године, учитељска плата је износила 40 фор. у готову и 100 фунти меса и шест мерова пшенице у депутату годишње, као и бесплатан учитељски стан.41 Најпотпунија забелешка о тој школи у предреформско време је она из 1770/71. године, која гласи:

Школа постоји (у Суботици) од Ракоцијеве буне. Иста се налази у црквеној порти.Саграђена је од опеке, а има кујну и две собе. То училиште ради скоро увек, док распусти трају по недељу дана за време Ускрса и бербе грожђа. Има 54 ђака, 44 дечака и 10 девојчица, који уче „српско—руски" језик, читање, писање, црквено певање, молитве и основе рачунања. Учитеље поставља месно свештенство и општинска управа, али уз сагласност свог проте и владике. Садашњи учитељ је вредан, али је ангажован и у цркви, где „асистира" свештеницима. Овде ништа посебно (138) није обезбеђено, али се школски трошкови ипак подмирују из црквене касе, о чему брину тутори и свештеници , одакле и учитељ добија на име плате 40 фор. годишње, 1 центу ( Centen ) меса и 6 м. жита.“

Сви су изгледи, према том, да је училиште радило од 1710. године континуирано, тј. без застоја и прекида, што с другим училиштима тог доба обично није био случај. Ако је тако, а мислимо да друкчије није ни било, онда то казује да је овде све већ од самог почетка постављено на прилично солидну основу. Несумњиво је, наиме, да је црква школу основала, одржавала је, рачунајући ту и наставу, и финансирала, највероватније уз припомоћ појединих граничарских официра и других родољубивих грађана, с тим што је школска зграда подигнута у самој порти, и то од чврстог материјала, што се односи и на учитељски стан. С почетка су вероватно учитељевали сами свештеници, а већ од 1730-тих година и световна лица, од којих нека за своје време беху веома образована, као, на пример, већ споменути поп Тимотије, који је знао и стране језике, руски и латински, или пак Марко Вујић, који је најверовтније као мештанин у тој школи и стекао основе писмености. Изгледа да је то био случај и с М. Остојићем, који је био добар и вредан учитељ, иако се бавио и арендирањем земље на велико.“ Премда 1770/71. није било обезбеђено ништа посебно, црква је ипак уредно подмиривала све школске издатке, о чему су бринули, како се каже, свештеници и тутори, па и учитељску плату, која се и пре 1770/71. састојала, од 40 фор. у готову и депутата од једне центе меса и шест мерова пшенице. Осим тога, учитељи су уживали и бесплатан школски стан. Штавише, училиште је за своје време било и доста добро посећено, јер је 1770/71. имало 54 ђака, од којих 10 девојчица. Учитеље је постављала, црквена општина, али уз сагласност проте и владике, што је и разумљиво. Школа је радила на стари начин, па распуста није било, ни зимског ни летњег, већ су ђаци имали два краћа, једнонедељна одмора о Ускрсу и берби грожђа. Судећи по предметима, а и иначе, била је то једна од бољих школа, очигледно троразредна.

Тако је то било све до 1770/ 71, а и касније, јер Школски устав из 1776, издат за провинцијал, у којем се налазила и Суботица, а исто тако и Угарски школски закон (Ratio Educationis) из 1777. године, овде нису изменили готово ништа, бар не у прво време, осим што је школа потпала под тзв. печујски литерарни дистрикт, на чијем се челу нашао А. Мразовић као његов директор. Додуше, врло је вероватно да је дерусификација „српско - руског” језика отпочела одмах, већ и због потиснутих руских уџбеника, али је с новим уџбеницима, штампаним у Бечу, истовремено отпочела и германизација основне наставе, како то рече М. Костић.“ Међутим, судећи по наставним предметима, изгледа да је овде све остало по старом до 1785/6. године, кад су регистровани први несрби као локални школски надзорници, чиме је имао да се обезбеди државни односно римокатолички утицај на школу и њен рад, утолико пре што је истовремено за (139) веден и немачки, касније пак мађарски језик као обавезан предмет.45 Међутим, званични школски извештаји о тој школи потичу, колико знамо, тек од 1783/4. и познијих, и то не из свих година, па се и овај одељак пише првенствено на основу тих извештаја и по њима, док о школи из времена реформе и њеног уходавања и немамо података.

Треба одмах додати, с тим у вези, да несрпски школски надзорници илити управитељи нису постављени без разлога, тим пре што је и иначе било покушаја од стране римокатолика да се ова школа омете у раду и напретку, што, опет, није било без последица, бар кад се тиче броја ђака, који је био веома неуједначен. Већ је напоменуто, да су и српска деца похађала тзв. нормалну школу у месту од 1769. године, кад је она отворена, и то од почетка, па их је утолико мање било у српској школи. Штавише, на нормалку је власт 1789. године довела за учитеља и Србина Максима Грегорића, да би помоћу њега привукла што већи број српске деце, коју је већ од школе ваљало однарођивати, али Грегорић ту није остао дуго, што ваљда треба да значи да покушај ипак није испунио очекивања,46 свакако и због тога што су суботички Срби тога времена, предвођени својом црквеном општином, знали да се супротставе сваком прозелитском покушају владајућих иновераца. Да је тако, најбољи доказ је то што је школа о којој је реч све време и тада и касније постојала и поступно напредовала, бележећи релативно добре резултате.

На жалост, немамо никаквих конкретних података о броју српске деце дорасле за школовање, већ само о броју ђака, а нешто мало и о броју уписаних, па се сад не може знати тачан проценат деце која су ово училиште похађала у односу на укупан број деце стасале за основно школовање. Штавише, немамо редовних података ни о деци која су се школовала и учила, већ само за поједине године, али је и то што постоји прилично јасно и сликовито. Ти подаци се овде на одговарајући начин и износе, и то хронолошким редом, већ према томе како су настајали и формулисани.

Према извештају за прво полугодиште 1783/4. године, школу је похађао 41 ђак, од којих два свештеничког, 12 грађанског (занатлијског?) и 27 сељачког („простог") рода; 23 ученика су наставу похађала уредно, а 18 неуредно.47 А према извештају за друго полугодиште те исте 1783/4. било је само 30 ђака, три свештеничког, 11 грађанског и 16 сељачког рода, од којих је 20 наставу похађало марљиво, а 10 немарно. Први су положили разредни испит, а други сви попадали на годину. Упркос томе, додаје се да је постигнут добар успех у учењу.48 У извештају за друго полугодиште 1784/5. стоји да је школа имала 50 (!?) ђака, шест свештеничког, 20 грађанског и 18 сељачког рода, од којих су 23 наставу похађала уредно, а 18 неуредно; 20 ученика је положило разредни испит, а 21 пао на годину, али (140) се и опет додаје да је у учењу постигнут леп успех.“ Следеће године, 1785/6, стоји у извештају за прво полугодиште, било је 44 ђака, два свештеничког, 10 грађанског и 32 сељачког рода, од којих је 33 наставу похађало уредно, а 11 неуредно.“ Крајем другог полугодишта те, 1785/6. године, забележено је 40 ученика, три свештеничког, 20 грађанског и 17 сељачког рода, од којих је 30 наставу похађало марљиво, а 10 немарно. О испиту се сад не каже ништа, али се додаје да је у учењу постигнут добар успех.“ Извештај за наредну 1786/7. годину, друго полугодиште, вели да је школу похађало 40 ђака, један племићког, три свештеничког, 17 грађанског и 19 сељачког рода, од којих 25 уредно, а 13 неуредно. Примећено је да је постигнут добар успех у учењу.“

Нешто касније, крајем 1791/2. године, било је 155 деце уписане у школу, 96 дечака и 59 девојчица, али су је похађала само 43 детета, 28 мушких и 15 женских.“ Неколико лета доцније, 1794/5, по Мразовићевом извештају од 10. новембра 1795, било је 60 ђака (?!), два племићког, један свештеничког, 31. грађанског и 29 сељачког рода, од којих је 52 наставу похађало уредно, а осам неуредно. У извештају се додаје да је постигнут добар успех у учењу, док се о испитним резултатима не дају никакви подаци.“ Директор Мразовић је ову школу и лично посетио 5. августа 1797. и записао да уместу има 150 српске православне деце, ваљда уписане у школу, али их је од тог броја наставу похађало 70, не више. У ствари, то је његов извештај за друго полугодиште 1796/7. године, у којем је он додао и то да је у учењу постигнут „доста добар успех”. “Следеће, 1797/8. године, како стоји у извештају за друго полугодиште, било је опет 70 ученика, три свештеничког, 35 грађанског и 32 сељачког рода, од којих је наставу 53 похађало уредно, а 17 неуредно. Напомиње се и то да је постигнут добар успех у учењу, али се не дају одговарајући подаци с разредног испита.“ Наредног лета, 1798/9, како пише у извештају за друго полугодиште од 16. августа 1799, школа је имала 100 уписаних, али ју је похађало само 47 ђака, који су наводно постигли добар успех у учењу.“ Последњи наш податак те врсте односи се на 1801/2. школску годину, друго полугодиште, кад је школа имала само 38 ђака, 18 грађанског и 12 сељачког рода, од којих је 26 наставу похађало уредно, а 12 неуредно, с тим што је, каже се, постигнут добар (141) успех у учењу.“ Према томе, по годинама