Zoran Konstantinović, "Didaktička književnost" u: Rečnik književnih termina, Beograd 1985, 119-120.

DIDAKTIČKA KNJIŽEVNOST – Oduvek se pokušavalo da se pouke životnog iskustva i životne mudrosti zaodenu u poetsko ruho, ali se ujedno i pokazalo da nije nimalo lako takvu pouku objediniti sa estetskim vrednostima književnosti, već da didaktika često upravo razara poetske elemente. D. k. se javlja u sva tri književna roda: u drami, u epici i u lirici, i u njihovim najrazličitijim oblicima: u drami sa tezom, u – basni,u – paraboli i u –> legendi, u – gnomama, – prijamulama, – izrekama i – epigramima, a pogotovo u deskriptivnom pesništvu. Karakteristiku d. k., prema tome, ne čini forma literarnog ostvarenja, već takvo obeležje proizlazi iz prevage poučne tendencije nad umetničkim izrazom. Uobičajeno, premda ne potpuno opravdano, jeste da se d. k. sa stanovišta danas važećih estetskih merila ocenjuje kao neliterarno područje književnosti, što nije bio slučaju doba antike i u sr. v. kada se praktična korisnost udruživala sa umetničkom vrednošću (—» prodesse et delectare). D. k. počinje kod svih naroda na onom stupnju njihovog razvoja kada se nauka još nije osamostalila, već se neguje zajedno sa umetnošću; uz to, u doba isključivo usmene književnosti, stih je ujedno služio i kao pomoć u pamćenju. Kod starih Indusa ovo je slučaj sa Kapilinim Sutrama, kod Grka sa svim područjima nauke i ljudskog interesovanja: sa mitologijom i agronomijom (Hesiod), sa filosofijom (Parmenid, Empedokle, Ksenofan), sa astronomijom i meteorologijom (Arat), sa medicinom (Nikandar), sa geografijom (Skimnos, Dionisiје), sa gramatikom (Heraklid sa Ponta), sa lovom i ribolovom (Opijan), pa i sa kuvarskom veštinom. Grčki uzori utiču i na Rimljane: Enije prevodi stihovana kuvarska uputstva (Hedyphagetika) i u tom obliku iznosi i svoje filozofske pouke (Epicharmos i Euhemeros), Lukrecije daje poučnu filozofsku poemu De rerum natura, Horacije svoju Ars poetica, Vergilije pouke za zemljoradnike (Georgica), dok od Ovidija potiču Ars amatoria, Remedia amoris, De medicamine faciei i Fasti, znači ljubavne pouke, uputstva za sredstva za ulepšavanje, i nabrajanje kalendarskih praznika. Slično ovome, Gracije govori o lovačkim psima, Ciceron, Germanik i Avijan prevode Arata, Manilije daje poučnu pesmu o astronomiji i astrologiji, Serenije Samonik o medicini, a Terencijanije Maurus o gramatici; hrišćansko učenje slio je Komodijan u stihove. No oblik d. k. postaje sve problematičniji sa razvojem nauke, jer pouka kao glavni cilj sputava umetničko oblikovanje. U srv. nem. književnosti d. k. veoma je razvijena, njeni su glavni predstavnici: Valter fon der Fogelvajde, Frauenlob, Tomazin fon Cirklere sa spevom Welscher Gast (Romanski gost), Frajdank, koji je ispevao ep Skromnost (Bescheidenheit), zatim Gotfrid fon Štrasburg sa alegorijom Minnegrotte (Ljubavna pećina) u svom velikom delu Tristan, a {119} Štriker u paraboli Bispel (Primer). Na ova dela nastavljaju se, na znatno nižem umetničkom nivou, poučne pesme majsterzengera, –- Меistersänger, humanista i predstavnika verske reformacije: Brant, Fišart, Murner i Valdis, koji naročito neguju veoma tendenciozne, ali isto toliko efikasne basne i satire. U 17. v. ispevali su, po antičkom i fr. uzoru, Opic spev Vesuvius, a Logau epigrame (Epigramme). Nov procvat d. k. otpočinje sa fr. klasikom, sa Rasinom, Boaloom, Doraom, Lakombom i Delilom, i sa prosvetiteljstvom – kako u Engleskoj: Dejvis, Dajer, Ejkensajd, Drajden, Pop, Jang i E. Darvin, tako i u Francuskoj: Volter, i u Nemačkoj: Brokes, Haler, Duš, Glajm, Uc, Caharije, Bodmer, Kronek, Gizeke, Lihtver, E. Klajst, pa sve do Gelerta i do vrhovnog dometa d. k. na prelasku u idealizam kod Vilanda,Lesinga i Tidgea, autora speva Urania, i u klasiku, u Geteovoj pesmi Metamorphose der Pflanzen (Metamorfoza biljaka). U 19. v. A. V. Šlegel preporučuje d. k. kao mogućnost povezivanja filozofije sa pesništvom, ali ona nalazi slabog odjeka kod romantičara. Breht razvija tzv. poučne komade (Lehrstücke), drame kojima je cilj da gledaoca pridobiju za određen politički ili socijalni ideal, da u vidu apstraktne parabole tumače odgovarajući pogled na svet. Takve poučne komade Breht piše tridesetih godina: Der Jasager (Čovek koji govori ne), Mera (Die Massnahme), Die Ausnahme und die Regel (Iznimka i pravilo). V. – epsko pozorište.

Lit.: R. Eckart, Die Lehrdichtung, ihr Wesen und ihre Vertreter, 1909; K. Spitteler, »Von Lehrgedicht«, Asthetische Schriften, 1947.

Z. K.