Неколико података из Неготинског и Вршачко-Паланачког диштрикта у 1736. години

У Архиву САНУ у Сремским Карловцима постоји један већи спис (18 листова од 21X34 цм са 30 стр. текста) из 1736. године, заведен под бр. ПМ „А" 441/1744-5, у којем се помињу безмало сви протопопијати (диштрикти) тадашње Вршачко-карансебешке епархије, односно поједина њихова насеља и лица, не изузимајући ни наше српске крајеве. То је у ствари препис протокола жалби неких општина и њихових грађана на извесне обичаје и поступке духовних и цивилних власти, а пре свега на поступке владике Максима Несторовића и „дотичног" клера, од којих су неки жалиоцима врло тешко падали, што нарочито важи за разрез и убирање одређених дажбина, првенствено црквених. Према томе, спис би се могао назвати и књигом жалби, на одређене поступке овог или оног представника власти у поменутој епархији, која је у то време обухватала, као што је познато, већи део југозападног Баната на левој и голубачко-неготински крај на десној обали Дунава.

Иако се то нигде изричито не каже, очигледно је да су документ саставили органи темишварске Земаљске администрације, можда и на захтев нижих управних власти, с тим што су жалбене изјаве узимане и потврђиване на самом терену. Како изгледа, касније је тај документ преписан и достављен на увид Митрополији у Карловце, где се и сад налази под већ наведеним бројем, али — у Архиву.1 Осим голубачког, у њему се налазе имена свих диштриката наведене дијецезе, али, већ је речено, не и свих њихових насеља, што значи да су састављачи акта обишли једино она места која су се жалила, док су у остала насеља свраћали, како се чини само ако су им ова била на путу. Документ је сачињен на немачком, али се врло тешко чита, како због архаичности самог језика, тако и због давно избледеле готице, услед чега су поједини делови текстова неразумљиви. Његове странице нису обележене редним бројевима, али је на задњем листу ипак дат попис и кратак садржај свих забележака, односно жалби, чији се број иначе сасвим случајно поклапа са бројем страница (36), мада су неке од тих жалби веома кратке, а неке опет исувише, чак непотребно дугачке. Банат су аутори списа обишли у фебруару а Тимочку Крајину у марту 1736. године, па се забелешке о њој налазе на крају књиге. Под бр. 34 пописа регистрована је жалба неготинског обор-кнеза Георгија Стојковића, која каже „да је владика Максим присвојио иметак умрлог калуђера манастира Блатског и да га је задржао у свом поседу"2; под бр. 35 је уписана жалба села Каменице, која вели „да његови становници умиру без причешћа и да поп крсти децу и венчава брачне парове само у својој кући"; под бр. 36 је заведена жалба села Шаине, у којој је речено ,,да калуђер Вићентије из св. Тројице (Ман. Блатски) убија њене свиње", — док су остали записи из пописа мање важни, па их нећемо овде ни помињати.

Забелешке које нас овде интересују немају неку нарочиту вредност, што уосталом важи и за читав спис, али оне ипак понешто казују, тим више што о Крајнни тога времена, и не само о њој, ни иначе нема много података. Из тог разлога се оне овде и објављују, али само уколико се односе на наша, југословенска насеља, управо на неготински и вршачко-паланачки диштрикт, док ћемо све остало изоставити, јер документ и иначе говори углавном о румунском делу Баната. Белешке из вршачко-паланачког диштрикта представљају податке само утолико што помињу поједина лица по насељима, првенствено кнежеве и кметове који су нам ионако сасвим непознати, док се у записима о Крајини поред кнежева помињу још и неки обичаји и конкретна стања са релације црква — становништво. Али да пређемо на излагање самих чињеница.

НЕГОТИНСКИ ДИШТРИКТ ЖАЛБА ОБОРКНЕЗА Г. СТОЈКОВИЋА
Године 1734. је оршавски викар Петроније у име владике Максима — каже се у овој забелешци —ослободио праховску и самариновачку цркву одређених „штоларних" давања (Ваљда сидоксије? — прим. С. П.), али од тог ослобођења није могло бити ништа, јер је Петроније наскоро отишао из Оршаве, док је на његово место дошао Гаврило. Нови викар не само да није уважио одлуку свог претходннка, него је, штавише, с једне стране „покрао" (bestehlen) неготинског поп Стефана, а с друге опет од тамошњих цркава „узео" антимине без знања људи (парохијана?), за чега је од Прахова затражио 24 а од Самариновца 19 форината, тако да су људи овде још без божје службе (?)3

Оснм тога, неготински оборкнез се жали на неке негативне појаве у манастиру Блатском. Наиме, он каже да је задњи игуман тог манастира Михајло умро 1732. године, кад је викар Висарион пожурио да при (74) своји (пре владике Максима) сву његову имовину и заоставштину, изузев 2 коња, што и сада држи у свом поседу, и то под кључем"4. У међувремену је, владика за игумана поставио калуђера Вићентија Раковчанина, који, међутим, не одржава никакве духовне службе. Што је још горе, — додаје се у жалби, — Раковчанин истовремено опслужује и 4 парохије, али су и оне без службе. Из тог разлога становници тих парохија траже да им се поставе свештеници, док друге жалбе нема.

Забелешка је сачињена 17. III 1736, вероватно у Неготину, а потписали су је поред кривинског (неготинског) оборкнеза Георгија Стојковића још и Милисав Радивојевић, оборкнез „српске" и . . .? Јовановић, оборкнез „влашке" границе5.

КАМЕНИЦА6
Жали се да многа деца умиру некрштена, што се десило и Алдори и Јонину, док су два човека умрла без причешћа, од којих је један дошао из турске Влашке. Без причешћа је умрла и Михајлова мајка, онда сестра Стојка Бељанице и један старац7. Свештеника су увек позивали на крштење односно на причешће, али се он тим позивима није одазнвао, него је седео у кафани и „мучио" (Plage) људе. Сем тога, он је и иначе чешће крштавао децу „тек кроз 3 дана" (?). Што је најважније, поп Крста уопште није хтео венчавати (младенце) ни крстити (децу) по кућама.

Поп Крста је са своје стране одговорпо да те оптужбе не одговарају истини, понајмање кад говоре о његовом наводном неодазивању, јер је он, како каже, према свима увек био љубазан и приступачан, док је оне који су долазили да га позивају не само примао, него и „чашћавао". А што се тиче крштења и венчавања, он их је обављао у својој кући. Наиме, он тврди да је неко време био болестан и да у цркву уопште није могао одлазити. Наиме, он тврди да је неко време био болестан и да у цркву уопште није могао одлазити, док о некрштавању и невенчавању по кућама заинтересованих не каже ништа.

Затим су жалиоци „по души" објаснили да ли је он стварно био болестан кад је у својој кући крстио и венчавао, али се њихово објашњење своди једино на то „да он увек тако чини, и кад јесте и кад није болестан", па су то својим „потписима" и оверили.

Записник је сачињен 19 III 1736, а оверили су га Владул Јелић, Преда Недељков и Јон Драгота, вероватно чланови каменичке сеоске управе.8

ШАИНА (Schaina)
Овдашњи становници се жале на калуђера Вићентија (Раковчанина) који опслужује њихову паро (75) хију, па кажу да неће да дође кад га они зову. Штавише, жалиоци чак тврде да је исти рекао „да ће им послати свога пса, пошто сам не жели к њима долазити". Осим тога — додају они — Вићентије пушта свога пса на њихове свиње, да их „пождере (fressen), док их он сам туче. Најзад, његовом кривицом је и кнежево дете умрло без крштења, док је пет других лица умрло и без причешћа и без исповести. То су Никола говедар, Калина Ђуркин, онда Ђуркина ћерка и још два детета, једно Драгутиново а друго ДимитријевоЗ. А кад је најзад исти калуђер приспео у село и био упитан зашто не долази редовно да би народ причешћивао, он је својим одговором људе „уништио" (geschingen) што би ваљда требало да значи — разочарао.

Одговарајући на оптужбе калуђер Вићентије вели да никад није рекао да ће сељацима „место себе послати свог пса", како они сад тврде. Једино што је рекао и захтевао, то је да га зову на „гозбу" они који се венчавају, док га због крштења наводно никад нису ни позивали. А што се свнња и пса тиче — признаје калуђер — тачно је да их је пас изуједао, али је он то учинно док их је гонио од цркве (?). Вићентије с тим у вези додаје да је парохијанима често говорио да не пуштају свиње око манастира (?), како им је то и г. ишпан наредио, али они нису хтели слушати ни њега ни ишпана10. Поред тога се он и пожалио „што га је овај вукао за косу (Ваљда свињар или пак неко од сељака — прим. С. П.) кад га је он једном „дотакао" штапом11. Друте жалбе сељаци немају, а ова је сачињена у Кладову 19. III. 1736, коју су „потпнсали" кнез Лука, те Михајло ВаиЈзсћебко и Траило Сгавсћс1ап12.

ВРШАЧКО-ПАЛАНАЧКИ ДИШТРИКТ

I ГРАД ВРШАЦ

Нема никакве жалбе — изјавили су 21. II 1736. Мнлутин Нешић, кнезде Радивој