Nagodba Istoka i Zapada

Piše: Tomislav Butorac

Poneseni dramatičnim promjenama u Istočnoj Evropi bili smo skloni dase divimo brzini i spontanosti kojom se povijest dešavala pred našim očima. Ali, uz malu dozu smirenijeg razmišljanja morali bismo zaključiti, da sveto ipak nije bilo ni brzo, a još manje spontano.

Prvo o brzini. Otpor staljinizmu traje više od četiri desetljeća. Hvaleći današnje pobjednike, bilo bi nepravedno zaboraviti sve one koji su - poslije Titovog NE 1948. - na montiranim procesima bili optuživani zbog titoizma i pogubljeni ili zatvarani, pa potom bezbrojne disidente i političke zatvorenike i konačno ustanke gušene sovjetskim tenkovima Dakle, to što se proteklih mjeseci zbivalo, samo je završni čin umiranja modela koji se povijesno iscrpio, kako je to govorio Berlinguer.

Samo toliko o brzini. Nešto više o spontanosti. Nezadovoljstvo se prikuplja dugo, a eksplodira naglo. Ali. u pravilu, potrebna je kap koja će preliti čašu, povod, iskra, podstrek ili provokacija, što ne nastane uvijek sama od sebe. A što je sve pomoglo da iskra preraste u plamen, tko je svojim činjenjem ili nečinjenjem utjecao na događaje? Uz sva priznanja nezadovoljnom narodu, ne smijemo zanemariti ni one koji su djelovali iz daljine.

Za razliku od prošlih desetljeća, u najnovijim zbivanjima Moskva nije intervenirala silom. Nije spriječila stvaranje prve nekomunističke vlade u Poljskoj, ni uspostavljanje višepartijskog sistema u Mađarskoj. Zna se da je Gorbačov podsticao odlazak Honeckera, Jakeša, Živkova. Posljednjih dana saznaje se da ni Rumunjska nije planula baš sama od sebe. Značajnu ulogu odigrala su ministarstva obrane i vanjskih poslova, koja su pod Ceausescuom bile jedine dvije institucije s redovnom vezom s Moskvom, a članovi Fronta nacionalnog spasa bili su u vezi s generalima, prije šest mjeseci počeli pripreme, pa čak i dogovorili ime Fronta. Dakle, svaka čast spontanosti i slučaju, ali ne zaboravimo ni na smišljene i dobro isplanirane poteze.

Može nam se svidjeti ili ne svidjeti, ali naknadna čitanja i analizepokazuju da su se glavni događaji 1989. odvijali prema zamislima Henryja Kissingera Taj nekadašnji američki državni sekretar, danas je šef kompanije koja za skupe dolare savjetuje biznismenima gdje da ulažu novac. On je sa svojim suradnicima zamislio političku nagodbu Istoka i Zapada o središnjoj Evropi. Osnovnu ideju izložio je Bushu 1988, još dok je Bush bio kandidat zapredsjednika Sjedinjenih Država. Početkom 1989, nekoliko dana poslije Bushovog ulaska u Bijelu kuću, o tome je govorio ministru vanjskih poslova. Jamesu Bakeru. i još nekima u novoj američkoj administraciji.

Najkraće, Kissinger je predložio da Washington i NATO ponude Moskvi da ublaži svoju političku i vojnu kontrolu nad Istočnom Evropom, tako da narodi u tom dijelu svijeta mogu svoje poslove sređivati bez prijetnje od sovjetske vojne intervencije. U zamjenu. Zapad će jamčiti da neće iskoristiti očekivane promjene kako bi ugrozio Sovjetski Savez ili štetio sovjetskim interesima. Time bi se omogućilo liberalizaciju istoćno-evropskih zemalja, a oba bloka bi mogla znatno smanjiti svoje vojne snage bez ozbiljnijeg narušavanja ravnoteže.

Krajem ožujka 1989, poslije nekih negativnih reagiranja u američkoj javnosti, Baker je priznao da ie Kissingerova ideja »vrijedna razmatranja zbog svog novog pristupa« i da je on, Baker, osobno bio zaintrigiran mogućnostima, ali da je poslije pažljivog razmatranja ta ideja odbačena.

Nastavak je pokazao da je ta Bakerova tvrdnja samo jedan od onih demantija kojima ne treba vjerovati. Početkom travnja, na redovnom godišnjem sastanku Trilateralne komisije (svjetske vlade u sjeni, kako je neki zovu zbog njenog sastava i utjecaja) razmotren je i prihvaćen materijal što su ga pripremili - pazite - Henry Kissinger, te bivši francuski predsjednik Valery Giscard d'Estaing i bivši japanski premijer Yasuhiro Nakasone. U tom tekstu razrađena je potreba za stvaranjem novih političkih, ekonomskih i vojnih odnosa u podijeljenoj Evropi. Kissinger je novinarima objasnio da ne predlaže »novu Jaltu«, nego prijelaz prema ujedinjenju Evrope. Zapad u tom procesu treba podsticati demokratske promjene u Istočnoj Evropi i javno obećavati da će poštivati »opravdane sovjetske interese«.

Ševardnadze je Bakeru. 29. srpnja 1989 u Parizu rekao da SSSR neće upotrijebiti vojnu silu kako bi zaustavio promjene u Istočnoj Evropi. Gorbačov je to isto ponovio Bushu na Malti, početkom prosinca. Na Malti su se također suglasili »da promjene trebaju teći mirno«, a Bush je jamčio Gorbačovu. da Zapad »nema želje da jednostrano iskoristi situaciju«.

Povodom događaja u Rumunjskoj, prvi put poslije drugog svjetskog rata. Washington je javno potakao Moskvu neka vojno intervenira »ako to bude neophodno za pobjedu revolucije«. Velesile se. dakle, sada više ne ponašaju kao suparnici iz hladnog rata, nego kao suradnici.

Mi u Jugoslaviji, iako nismo »ni Istok ni Zapad«, ipak ne živimo u zrakopraznom prostoru. Kad govore o uređenju odnosa medu blokovima, ni Zapad ni Istok nas - zbog našeg specifičnog položaja – ne spominju. Ali. da vode računa i o nama. pokazuju uvodnici koji su se ovih dana, na prijelazu iz stare u novu godinu, pojavili u dva najuglednija američka lista. Očito su oba inspirirana s istog mjesta, jer su se pojavili istih dana i iznose identične teze.

The Washington Post podržava najnovije mjere Ante Markovića, kao »smion pokušaj da se Jugoslavija izvuče iz ekonomske krize«. Ukazuje i na otpore promjenama i kao primjer navodi kako vlada ograničava plaće, a u Srbiji odgovaraju protestnim štrajkom. Ili: »Srpsko rukovodstvo je u posljednje vrijeme postalo agresivno i počelo izazivati strah medu manjim republikama da namjerava proširiti svoju moć na njihov račun. Dok se Slovenci i Hrvati - Marković je Hrvat - žele priključiti širem trendu istočnoevropskih promjena, Srbi se tome opiru«. Ili: »Slovenija i Hrvatska namjeravaju u proljeće održati slobodne izbore, a Srbija nastavlja inzistirati na komunističkom rukovodstvu«.

I The New York Times je izričito naklonjeniji onima koji, poput Slovenije i Hrvatske, žele višepartijske izbore, a za Savez komunista Srbije kaže da se tome opire. Ili: »Introspektivni diktator, Milošević, također se priključuje krutim komunistima u otporu razvodnjavanja vodeće uloge partije. On je pokušao navesti savezne organe da prisile Sloveniju i Hrvatsku da se vrate na liniju. Njegova isključivost potakla je bojazni od srpske dominacije nad ostalim republikama«. List na kraju zaključuje: »Kako obuzdati napetosti da se ne preliju, stvar je o kojoj Washington treba početi misliti i raspraviti sa saveznicima i s Moskvom. Stvar je Jugoslavena za kakvu će se politiku i ekonomiju odlučiti, ali dozvoljavajući veću autonomiju, oni mogu ublažiti svoje vlastite ali i vanjske brige«.

Možemo se ljutiti što se miješaju u naše poslove, možemo se s njima suglašavati ili ne suglašavati, ali ne bismo smjeli nojevski glavu zabijati u pijesak i zanemarivati što se dešava oko nas.

Danas, 16. 1. 1990.