Бошковић, Радосав (1978). „Србљи и Срби”. Зборник за филологију и лингвистику XXI/1: 23-25

Нас овде интересује само граматичка страна тих двају облика, а не — ни њихова етимологија ни њихова употреба у нашим средњовековним споменицама. Бићемо, према томе, више него кратки.

Оба су та облика, по нашем мишљењу, постала паралелно и преко сингулатива, т]. Сингулативних суфикса.

Наиме, ми калкулишемо овде овом деривационом логиком. При анализи етника Србин треба поћи од старога колектива Srьbь — основа на i, који налазимо у Лаврентьевой хроници као серебь (Лихачев, Повесть I 11). Оваквих колектива — етника, с основом на i, пуни су староруски споменици. Исп. поред Sеrеbь: Rusь, Čudь, Ljubь, Čеrеmisь, Sаmojadь, Vodь, Žmudь, Donь, Lapь. За њих је знао и старопољски језик: Sas, Sаmojеdz, Wolosza < Vоlоsь + а (I. Р. Lohmann, КZ 56, 42).

Као што се види, колектив Srьbь нити је непосведочен нити је без друштва. Остало je само питање — како су од вьега постали нови историјски облици, номинативи Србљи и Срби.

Постали су — као што смо рекли — преко сингулатива. И то: Срби преко сингулативног inъ, помоћу кога је од колектива Srьвь направлен nomen unitatis Srьbinь, а од овога и према овоме законита множина Srьвi (исп. старо- словенско Rumnъ — Rumi). А Србљи преко сингулативног iо, помоћу кога је од истога колектива Srьbь изведен nomen unitatis *Srьbjь > Srьbljь < Srbalj], а према овоме и од овога опет законита множина Срьбли. Према Србли могла је бити добијена — и добщена је рано — и једнина Срьблинъ, као сасвим секундарна формаци)а, обична код двосложних етника. Излази, не би била тачна него обрнуто — Вондракова формула „kirchenslavisches Мuгъ — Аеthiоpеs zu Murinъ, Surь — Sуri и Surinъ"; тј. ако она значи да су та два колектива доби;ена преко Мurinъ I Surinъ (Vergleichende slavische Grammatik I 642). Уосталом и проф. Вајан изводи — паралелно нама — Rusinъ —Russе из старога колектива Rusь — la Russiе, lеs Russes (Grammаrе comparee II, 1, 311). Затим, и он сматра да су Srubi и Srubinu најстарији облици имена „Срби" (RES XVII 288).

Реч-две о облику Србле, врло честом, уосталом, у нашем старом језику.

По Даничићеву материалу (Рјечник III 147 — 151) могла би се констру- исати — али не без остатка — у нашем средњовековном језику оваква деклинација облика Србље: Србље, Србьљь, Србљем, Србље, Србљи, Србљих (Србљех). То није ни деклинација типа ljudьje, како мисли Скок (Етимологијски рјечник III 315), ни консонантска деклинација, како вели Рјечник ЈА (ХVII 191). То је деклинација облика Србљи, у којој је номинатив замењен акузативом. Србље је у нашем старом језику најчешће назив за „српске области,српске земље”. Према томе, – и нека врста топонима. А знамо из западнословенских језика нарочито пољскога и чешкога – да се код личних топонима акузатив јавља, најчешће, у функцији номинатива. Исп. пољско: bronislavoy, dobrogosty, dobrochy, stany, sulimy; чешко vaclavy, bohumily, hosterady, drahany, milovany, chvaly ( (Miklosich, Die Bildung der Orstnamen aus Personennamen, passim). Биће да је и код нашега номинатива Србље уместо Србљи такав случај. То јест – нека врста деперсонификације. Иначе, тешко би било разумети (у нашем средњовековном језику) одсуство акузатива Србљи — кад би Србље била консонантска деклинација, и одсуство номинатива Србљије – кад би Србље била деклинација основа на i мyшког рода. У сваком случају– тешко.

Из ове наше белешке излази као да је прасловенски језик имао два морфолошка суфикса сингулативног порекла: inъ, и јо. За први – то је познато и сигурно: он је постао и остао морфолошка количина одређена флексивнога и деривационог типа именица у већини словенских језика. А сингулативно значење суфикса јо – претпостављамо ми, с овим образложењима.

Прво, немогуће је разумети облик *Srьblji <- *Srьbi без сингулативне (морфолошке) употребе суфиксa iо у овом случају. Немогуће је то разумети — утолико пре што су Srblji - * Srbbji. стари, прасловенски облик, као што показује Порфирогенитово Σερβλοι, Σερβλια. Претпоставка проф. Скока (1. c.) да је Србаљ постало од Србље, а Србљи добили lј према Србљанин, Србљак и сувише је јевтина да би била тачна. Напротив: Србљанин је направљено од Србље (посредно, преко Србљане = српске територије), а Србљак (племенско име) од Србљи– непосредно. За то говори цео механизам деривације.

Друго, ми сингулативну функцију суфиксa iо налазимо и код прасловенских именица типа “dělatelju. Хоћемо да кажемо: за нас је номинатив “dělatelj, у ове категорије прасловенска морфолошка иновација, никако само суфиксална. То значи: он је направљен помоћу сингулативног суфиксa iо (> јь) према колективној множини “dělatele, која још чува I или ł у неким облицима у старословенском језику (а трагова од ње има и у неким данашњим словенским језицима). Ову нашу претпоставку потврђују – на свој, али доста убедљив начин – староруски флексивни суплетивизми типа Мoskvitina – множина Moskviči, Pskovitima, – множина Рskoviči.

Како су они постали?

По нашем мишљењу овако. Имали смо у почетку номинативе множине *moskvite, “pskovite, по консонатској деклинацији. Од њих су, као од колективне множине, једним сингулативним суфиксом, то јест inъ, направљена nomina unitatis Moskvitinъ, Pskovitinъ, a другим сингулативним суфиксом, то јест io, nomina unitatis Moskvičь, Pskovičь; тако су образовања Мoskvitinъ, и * Moskvitjь, била паралелна и у свему идентична. П сада: како су сингулативно-морфолошки суфикси јь, и inъ, имали исту функцију, било је логично да се повежу, на одређено време, изразитија једнина, са сингулативним ima, и перспективнија множина, с тематским iо. Доцније, кад је у језикупопустила употреба сингулативнога imа, дошао је нормалан и нормализован однос Moskviče, – Moskviči.

Ко зна — можда се и у придевима на itski у рашким средњовековним гаоменицима огледају остаци од некадаппьег множинског -ite. Кажемо — можда, а мислимо на придеве типа копоритски (Светостефанска хрисовуља 2) : Копорићи (село), вранитски (Призренска хрисовуља 278) : Вранићи (село), косоритски (М5 138) : Косорићи (село).

Сасвим друкчије на староруски однос Moskvitinъ — Moskviči гледа Ваjан (о. с. I 143).

Најзад, и абнормални морфолошки однос mуtaȓь : mytaȓe — уместо mytaȓъ : mуtaȓi (с меким г у свим облицима) — код готских позајмица у прасловенском језику може се објаснити само адаптацијом те категорије домаћој категорији dělateljь — dělatele, која је — то се мора претпоставити — била формирана пре уласка готских позајмица на аȓь у прасловенски језик.

Види се јасно: однос сингулатив — колектив (множински) био је у прасловенском језику толико Чврст и граматички афирмисан да је наметао појединим категоријама обавезне морфолошке оквире. Конкретно: деклинацији mуtarь — mуtarе, која је по пореклу имала у номинативу једнине меко r (лат. arius, готско areis).

Кад су чврсти морфолошки оквири попустили, дошли су и друкчи)и фонетички односи. Исп. као доказ: старословенско žitelinъ (žiteljь) према žitele,црквенословенско dělatelinъ (dělateljь) према dělatele.

Београд