Историјат разграничења Југославије са суседима (4)

ПОВЛАЧЕЊЕ ГРАНИЦА ПРЕМА МАЂАРСКОЈ

''Писмо француског председника Милерана дало Међународној комисији за разграничење Краљевине СХС и Мађарске овлашћења да у складу са ситуацијом на терену мења ток границе, што је мађарска страна обилато злоупотребљавала ® Комесари незаинтересованих земаља у Међународној комисији при разграничењу исказали пристрасност бранећи интересе великих сила ® Одређивање југословенско-мађарске границе на терену трајало од 1921. до 1924.''

Пише: Сава СТАНКОВИЋ

Поразом у I светском рату и распадом Аустроугарске монархије формирана је граница између Југославије и Мађарске.

Мађарска је затражила примирје од Савезничких и Удружених сила 3. новембра, а добила га 13. новембра 1918. године.

О граници према Мађарској, Делегација СХС је конференцији поднела засебан мемоар (амандман), у њему су као и у мемоарима о другим границама изнета етнографска, историјска, економска, географска, статистичка и друга разматрања појединих територија које се траже да уђу у састав државе СХС.

На дан 4. јуна 1920. године, у Трианону, закључен је Уговор о миру између савезничких и удружених држава и Мађарске. Општи ток протезања граничне линије између СХС и Мађарске је одређен чланом 27. тачка 2. Уговора о миру, а дефинитивно повлачење и обележавање границе на терену, као израда граничне документације поверене су Међународној комисији за разграничење, Међународна комисија за разграничење, формирана на основу члана 29. Уговора о миру, састала се и конституисала у Паризу 1. августа 1921. године. За председника је изабран енглески делегат пуковник В. Кри. Поред њега комисију су сачињавали: италијански комесар пуковник Валвасари, француски комесар п. пуковник М. Марммииа, јапански комесар п. пуковник X. Јанагам, мађарски комесар пуковник Ш. Васел и тумач јапанског комесара Ш. Мартељ. Решењем Министра Војске и Морнарице, Пов. Ф. бр. 14225 од 26. јула 1921. и Министра Спољних послова, Пов.бр. 8864 од 24. јула 1921. год. за комесара СХС одређен је коњички пуковник Војин Чолак-Антић

Поред ових чланова у раду Комисије су учествовали експерти двеју делегација заинтересованих држава и техничко особље које је спроводило одлуке Комисије

Покушаји злоупотребе овлашћења комисије

На састанку у Паризу је усвојена траса граничне линије, усаглашена на картама, а теренски рад је отпочео 1. септембра 1921. године, од тромеђе СХС, Мађарске и Аустрије.

За разлику од многих других Међународних комисија за разграничење, на основу спроводног писма Председника Француске Републике, Ммлерана, овој Комисији је дато право да при одређивању границе може да врши анкете ширих размера, на захтев ма које од заинтересованих страна са могућношћу знатног удаљавања од линије одређене Трианонским уговором, вршећи ревизију делова одређених административним границама, изузев „међународне" границе, која је постојала у августу 1914. године, где ће се улога Комисије ограничити на проверавање дирека и граничних каменова, ако једна од заинтересованих држава то затражи, и ако Комисија то нађе за умесно, водећи при том рачуна колико год је било могуће о административним границама и локалним економским интересима. Овако широка овлашћења Комисије, Мађари су настојали да обилато искористе, полажући велике наде да ће добити читаву Барању, Бачку до Канала Краља Петра и пола Баната. Тиме су правили тешкоће. које су само продужавале рад Комисије.

Одлуке Комисије су доношене већином гласова и биле обавезне за заинтересоване стране.

Мађарски агитатори у Барањи, ишли су од куће до куће и држали говоре и саветовања, да мађарско и швапско становништво у групама изађе пред Комисију за разграничење и да тражи, да се део Барање који је припао СХС, присједини Мађарској.

У Сегедину су Мађари тајно образовали одбор, који је имао задатакда припреми све око дочека Комисије, како би је придобио, да по Мађарску повуче што повољније границе. Приликом доласка Комисије у Сегедин, на јавним местима су биле истакнуте плакате са натписом: „Банат, Бачку и Барању, не дамо!

Ноћу између 9. и 10. октобра 1921. године, бацани су у Прекомурје, на нашу територију леци из мађарских аероплана, којима су позивали погранично становништво на демонстрације пред Комисијом, у циљу присједињења Прекомурја Мађарској.

Мађарски инжињер у Комисији, Бобек, уверавао је становништво дуж границе, да је граница, како је повучена од Комисије, привремена, и да ће у најкраћем времену бити исправљена у корист Мађарске.

Ипак је нашем комесару и делегацији успело, да у питању целе границе, аргументовано побије те захтеве Мађара, па је граница остала, углавном, онаква као што је одређена по Уговору, односно повољна по нашу државу.

Ставови комесара

У првом периоду рада Комисије, иако су сви комесари, осим италијанског, настојали да се држе потпуно објективно, ипак се добијао утисак да су {48} сви комесари били предиспонирани да границу повлаче што повољније по Мађарску.

Енергично држање нашег комесара деловало је најповољније на француског комесара, који је мање-више био нама наклоњен, од тог времена променио мишљење у нашу корист и понашао се као да смо у формалном савезу.

Енглески комесар је такође променио мишљење у извесном степену, у нашу корист, али му самосталност иступа нашег комесара, није била пријатна, јер је сувише јасно манифестовала нашу вољу да извесна решења буду спроведена, без обзира на гледиште Енглеске.

Италијански делегат је увек био на страни Мађара, али је покушао да се покаже објективним, у време кад се чуло да ће се постићи споразум између наше Краљевине и Италије.

Јапански комесар је изгледа имао инструкције, да се никад не одваја од енглеског мишљења, али је при крају радова потпуно променио мишљење у нашу корист, о чему најбоље сведочи његов захтев да се у Записнику (Proces Verbal) бр. 63, ода признање нашој концијијетости, поред све интрасносиције Мађарске.

Мађарски комесар, пуковник Васел, иако је енергично и свим средствима бранио интерес своје земље, ипак је показао воље за споразум и лично био вољан да прихвати наш последњи предлог о споразумном повлачењу границе у Барањи, Бачкој и Банату. Но како није био легитимиста, то мађарска Влада није имала довољно поверења у њега, и зато га је ставила под формалну контролу секретара Министарства Спољних Послова, барона Феста, који је радио сасвим у духу старе аустро-угарске дипломатске школе, служећи се свим познатим и њој својственим средствима.

Спорна питања

Може се рећи да је граница према Мађарској Одређена, углавном према члану 29. Трианонског уговора и повољно по нашу земљу. Једино крупно спорно питање било је у Прекомурју, где је Комисија хтела да учини исправку границе у корист Мађарске, уступајући јој 28 села и засеока, који су по Уговору о миру припадали СХС. У овом спору је посредовала и Лига народа, али није успела упосредништву, па је Конференција Амбасадора донела одлуку, 11. новембра 1923. године, да позове заинтересоване стране да се непосредно споразумеју, а ако ни тај покушај не успе, да граница остане по Уговору, Како је став наше Владе био изричит да се не пристане на какве измене Уговора, а знало се да овај спор не можеда се реши брзо, како би се избегле штетне последице по државне интересе у случају ако би се остало без утврђене границе на овомделу у Прекомурју, наш комесар је успео да приволи Комисију да и на овом делу повуче границу по Уговору.

Остала спорна питања, мањег значаја, расправљана су од стране саме Комисије, на лицу места, без апела на Лигу народа.

По мировном уговору већи део Барање, са Печујем је припао СХС. Међутим Међународна комисија је један део ове територије Барање припојила Мађарској. У то време (фебруар — август 1921. године) неки Барањци су бучним манифестацијама прогласили „српско-мађарску барањску републику". Иако помаган из Београда, несуђени председник ове „републике", Б. Линдер, није се могао одржати. Напротив, по одлуци великих сила Барања је морала бити на брзу руку испражњена и предата Мађарима. Ипак је тада, у односу на Уговором одређену демаркациону линију, СХС добила део територије код Илочке и Пушкаша, шећеране у Брњеверу и друге мање корекције на више места.

У Бачкој је Мађарској дат део атара каћмирског и бачмодарашког, а СХС додељено преко 6000 јутара у суботичком атару.

У Банату је извршено само померање границе у корист СХС, код Ђале.

Читава граница, дужине 623 243,63 м, обележена је са 4006 нумерисаних и 168 ненумерисаних граничних ознака, за које су израчунате правоугле координате. Поред тога сачињена је гранична документација: гранични планови и карте размере 1:2 000, 1:2 880, 1:5 000 и 1:75 000. Један комплет планова и карата за свих 6 сектора има 442 листа. Општи опис граничне линије по „Процес Вербалу" и Детаљни опис за сваки сектор, који се састоји од: описа граничних стубова, топо- графског описа тригонометријских и полигоних тачака, нацрта триангулације, списка тригонометријских координата и списка рачунатих полигона.

Одређивање границе на терену је трајало до маја 1922. године, кад су се разишли сви комесари, а остао је само председник и комесари заинтересованих држава, ради извођења техничких радова на самој граници. Месеца маја 1924. године Комисија је у Загребу потписала завршене радове. Сви страни комесари су почетком месеца јуна 1924. године отпутовали у своје државе