Jedinstvo prijeti Srbima

Nije daleko vrijeme kada će postati očigledno da srpski socijal - komunisti ne mogu biti čak ni dosljedni nacionalisti.

U zabludi su oni koji misle da su šestorica »patuljaka« (šefovi patuljastih jugoslovenskih država) napravili pregovarački pomak time što su se iskristalisale razlike između njihovih političkih koncepata U izvorištima tih razlika sadržana je sva nemuštost koncepata koji su transformisani po kodu političkih ambicija njihovih rodonačelnika.

Potvrda toga je i »prerana« kulminacija S-H razlika u građanski rat, koji je umesto mere moći postao mera nemoći suprotstavljenih vojskovođa. U ovoj situaciji aktuelni pregovarači su zreli za popravne izbore, jer su legitimitet svojoj vlasti obezbedili u vremenu ondašnjeg kakvog-takvog mira.

Ako se bude išlo po redosledu nužde, novu i neumitnu proveru svoje vlasti prvo bi morao da obavi srpski narod, a to podrazumeva i proširenje na jedno funkcionalno »otkriće« - da srpski narod nije samo tamo gde je Srbija! Komesari u dijaspori redovno javljaju Slobodanu Miloševiću da Srbi van Srbije jedino u njemu vide svog vođu, što ima značaj tek utešnog laskanja, jer je takvih informacija iz same Srbije sve manje. Naprotiv,krvna slika srpstva pokazuje znake opasne anemije: na Kosovu (gde se začela homogenizacija) Srbi su se u učvršćivanju vlasti podelili na »starosedeoce« i »došljake«, u slavonsko-baranjskoj regiji došlo je do rascepa u SDS-u, po liniji razumnih i ekstremista; od ranije je poznat spor na doktorskoj relaciji Rašković-Babić (pri čemu će Milan Babić lako revidirati svoj stav, nakon susreta Miloševića i Tuđmana, da je svaki razgovor sa »ustaškim vlastima« »izdaja srpstva i Krajine«) značajno je neslaganje među članovima rukovodstva Udruženja Srba iz Hrvatske u Beogradu, ozbiljne podele među srpskim intelektualcima izaziva i konstituisanje Srpskog nacionalnog saveta. . . Šta je, ili ko, tako surovo podelio srpski narod? Jasno je da nema tog argumenta kojim bi se početak novog raskola mogao pripisati manje ili više tradicionalnim neprijateljima srpstva spolja. Sva odgovornost pada na aktuelnu politiku srpskog rukovodstva, čijusu retrogradnost počeli neoprezno da slede i ostali.

»Čini mi se da je jedinstvo svih političkih stranaka i građana Srbije u pogledu ovih pitanja potrebnije više nego ikad. Jedinstvo bi izražavalo, možda, ključnu pomoć Srbima u Krajini. A to nesretno nejedinstvo, ta nesloga koja, s vremena na vreme, kulminira, redovno se vesto koristi od strane Vrhovništva Hrvatske«.

Uz svu opreznost dra Pavića Obradovića, potpredsednika Skupštine Srbije, ova izjava ipak otkriva epicentar srpske nesloge i, po otrcanoj matrici patriotizma, locirajući neprijatelja, poziva na još jednu nacionalnu mobilizaciju. Da je patriotizam srpskog rukovodstva iole iskren, izjave poput ove dobile bi nedvosmislenu potvrdu i srpske vlade i Skupštine. Međutim, kad je u Skupštinu Srbije stigao telegram sa zahtevom za pripajanje Slavonije i Baranje Srbiji, usledio je taktički komentar da taj zahtev potiče od neovlašćenog predlagača! Ko bi, ma i u najboljim željama mogao da razume ovaj cinizam?

Moralo se nekako reagovati na ove apele prepune paničnog straha, pa je naprečac zakazana vanredna sednica Skupštine i to iz neobjašnjivih razloga zatvorena - Od patriotizma iza zatvorenih vrata, odakle je dopiralo i zveckanje oružjem, došlo se tek do Deklaracije o mirnom rešavanju jugoslovenske krize, protiv građanskog rata i nasilja (pun naziv dokumenta). Ova Deklaracija je pokazala svu inferiornost Skupštine u hijerarhiji vlasti u Srbiji, pri čemu je pre postala alibi Miloševiću u pregovorima, nego traženi izraz podrške kakav su očekivali barem neki Srbi iz Hrvatske.

Ostalo je da se nagađa samo šta znači poruka da će se pružiti »sva potrebna pomoć« Srbima u Hrvatskoj. Najznačajnija tačka ove deklaracije jestav da u rešavanju jugoslovenske krize treba da učestvuju i međuparlamentarne grupe.

Deklaraciju je pokušao da minira poslanik opozicije Milan Paroški, predlogom da se donese nedvosmislena odluka o podršci prisajedinjenju SAO Krajine, Slavonije, Baranje i Zapadnog Srema Republici Srbiji. Ovaj potez je bio svojevrsna provokacija i test odlučnosti srpskom rukovodstvu, ne bi li se izmerila stvarna razdaljina između deklarativne i konkretne podrške srpskog rukovodstva. To što ovaj predlog nije dobio podršku nije i znak da po potrebi ne može i da se reafirmiše, i to kao džoker u nekoj oštrijoj varijanti pregovora Tu je Paroški, svesno ili ne, obavio značajan posao za Miloševića i njegovu vladu. Primetno je da pokušaji patriotske dresure u Narodnoj skupštini, delom otkriveni u napred citiranoj izjavi potpresednika Obradovića sve žešće bivaju demaskirani. Poslednja zabeležena reakcija je ona od strane poslanika SPO i književnika Slobodana Rakitića: »Kad god pokrenemo pitanje demokratije, onda se pokreću pitanja nacionalnih interesa, kao da smo mi protivu nacionalnih interesa. Ovde dolazi do takmičenja ko je veći patriota i ko bolje misli o Srbiji i o njenim nacionalnim interesima. O tome nećemo ovde da licitiramo.« Veoma je indikativno da pozivi za nacionalno zbijanje, uz poneku patriotsku ćušku, da se ne srne raditi protiv Srbije, dolaze isključivo iz vladajuće partije i nekih njoj satelitskih stranaka. Sve je očitije da je to poslednji adut ošamućenog Miloševića, pri čemu se rapidno smanjuje broj optužbi za »izdaju srpstva« koje su njegovi saradnici sejali do sada u svakoj prilici.

Srpski intelektualci se sve brže oslobađaju dejstva kolektivne nacionalne hipnoze i jasno određuju svoje pozicije. Jedan od čelnika SPO, Milan Komnenić, na jednoj tribini je vrlo ilustrativno sagledao situaciju: »Do juče su Srbi na Kosovu bili taoci srpske politike, danas su to Srbi u 'zapadnim krajinama'. Vladajući u Srbiji manipulišu tamošnjim Srbima, a njihova je nesreća nastala spregom hrvatskog nacizma i srpskog boljševizma.« Govoreći istom prilikom o Srpskom nacionalnom savetu, dr Košta Čavoški je prvo podsetio na Miloševićeve stavove od pre nekoliko godina - kad je ovaj kritikovao srpski nacionalizam, Akademiju, Srpsku pravoslavnu crkvu - i zaključio: »Kada doskorašnji anacionalni komunisti nude nacionalni program, to im je više pojas za spašavanje, nego istinska želja za srpskim nacionalnim programom.« Nije daleko vreme kad će postati očigledno da srpski socijal-komunisti ne mogu da budu čak ni dosledni nacionalisti.

Dosledan je zato Vuk Drašković, koji je u svom brzopoteznom stilu isprašio dobar deo kandidata za Srpski nacionalni Savet (dr Mihailo Marković, dr Budimir Košutić, dr Slobodan Vučetić, Miodrag Perišić, dr Dušan Kanazir, Brana Crnčević, dr Milan Babić, dr Slobodan Unković), ne ostajući dužan ni Matiji Bećkoviću ni Dobrici Ćosiću. »Odmah sam posumnjao, i to pred svim prisutnim javno i rekao; da je po sredi režija srpskih komunista, odnosno pokušaj njihov da poljuljanu vlast štite nacionalnim kišobranom«, piše Drašković u delu svog pisma Bećkoviću. Draškovićev stil - sve ili ništa - pokazuje se sve efikasnijim. Samo budala ga sada može i sme optužiti za izdaju srpstva pa je stoga maratonsko emitiranje tv-snimaka sa martovskih demonstracija iskorišćeno da bi se Drašković u narodu što više satanizovao.

Ideološka suprotstavljenost Vuka Draškovića srpskoj vlasti izraženija je nego u nastupima ostalih stranaka Ujedinjene opozicije Srbije. Tu se može nazreti i početak pukotine među opozicionim partijama pri čemu se u drugi plan potiskuje umerenija Demokratska stranka. U tu pukotinu, naizgled neprimetno, klin zabijaju socijalisti, tražeći novu šansu za svoj opstanak, svesni da sudbinu njihove vlasti kroje ne Srbi van Srbije, već oni unutar nje. Dirigovano ili ne, na ruku im idu mediji i čaršija koji su se tračevima i direktnim uvredama okomili na lidera demokrata dr Dragoljuba Mićunovića i njegove saradnike. Iz intonacije tih napada naziru se optužbe da Demokratska stranka počinje da koristi, poput socijalista, funkcionalni nacionalizam. Političko taktiziranje čelnika Demokratske stranke procenjuje se i kroz njihovo angažovanje u aktivnostima oko konstituisanja SNS-a, mada je dr Zoran Đinđić održao značajnu distancu u tom poslu, unaprijed eliminišući Dobricu Ćosića kao mogućeg predsednika SNS-a. Veliku štetu ugledu ove stranke naneo je njihov član i poslanik Slobodan Vučković, koji je prvo potpisao neobjektivni i frizirani izveštaj o martovskim demonstracijama da bi, očigledno po stranačkoj direktivi, svoj potpis naknadno povukao!

Malo je verovatno da bi još jedan srpski rascep, onaj medu opozicionim strankama, podupro na duži rok oronulu piramidu sadašnje vlasti. Verovatnije je da bi ubrzao njen pad, jer bi radikalizovao delovanje svake stranke pojedinačno. Saznanje o ovim nacionalnim mini-raskolima, sa različitim predznacima (politički, ideološki, socijalni), zbog te svoje raznorodnosti, ne predstavlja kartu na koju mogu igrati drugi narodi ili rukovodstva u Jugoslaviji. I autohtoni Srbi i »prečani« će se susresti na koti spasa - i svog i ostalih u zemlji - onog trenutka kad ostane ogoljen stvarni krivac nacionalne demonizacije Srba Možda se to ogoljavanje, zbog veštački stvorene ratne psihoze, čini sporim, a valjda je to i zbog toga što je i dijaspora srpskog naroda velika. Za rat u ovakvim evropskim prilikama zaista su potrebni fanatici, a takvih je, ne računajući pojedine ratne zamorčiće, danas u srpskom narodu, ipak malo. Po mnogo čemu sudeći, Srbija je sve dalje od rata, a sve bliže novim izborima.

Milan Bečejić

Danas 9. 4. 1991.