Имамо ли снаге?

Чедомир Попов

Укључујући се у НИН-ов разговор о „југословенском културном простору“, желим одмах да саопштим како не спадам међу оне који воле и радо оперишу термином и појмом „јединственог културног простора“, било националног, било неког другог. Не само у југословенском случају, он може да скрива и неке примисли које увелико надилазе културне циљеве и димензије. Зар је једном у историји идеолошка формула о духовном и културном повезивању и уједињавању била директна претходница намера и циљева политичке врсте?

Кад, дакле, говорим о резервама према синтагми „јединствени национални културни простор“, мислим пре свега на могућност таквих његових идеолошких и националистичко шовинистичких импликација и то сада и овде – на тлу Југославије и око њених граница.

Искључујући у овом тренутку ту могућност, која приређивачима ове анкете свакако није била на уму ни у једној својој варијанти, ја приступам разговору о југословенском културном простору као о питању културне и духовне блискости и повезаности југословенских народа и нарочито о питању претпоставки за њихово одржавање и унапређивање. А у крајњој линији, то је и питање југословенства јуче, данас и сутра.

Француски филозоф Ернст Ренан је пре стотинак и више година писао да је заједничка историја, да су заједничке успомене на подвиге предака, најчвршћа и најтрајнија кохезиона спонакоја држи један народ на окупу. Оне буде и подстичу жудњу да се капитал заједничке славе увећа, да се велики подухвати и стваралачки заноси наново заједно доживе. И у историји југословенских народа, првенствено новијој, има лепих заједничких иницијатива и постигнућа. У XX веку било је и истинских заједничких „јуриша на небеса“, који изазивају тежњу ка новим и будућим остварењима. И поред тога, не можемо рећи да је заједничка историја, да је дуг, континуиран и солидаран историјски пут и напор најјача основица југословенског државно политичког и културно духовног зближавања и уједињавања. У историји југословенских народа има веома много посебности, специфичности, па и оштрих међусобних противречности и жестоких сукобљавања које свакако не бисмо желели да понављамо и поново доживљавамо. Ако нас историја већ није на време и довољно чврсто спојила, ваљда јој не би требало дозволити ни да нас непрестано дели и једне другима супротставља. Не значи то, наравно, да би све оно што је у прошлости делило наше народе и међу њих уносило нетрпељивости и омразе требало једноставно избрисати из књига, сећања и свести. И да хоћемо, то не бисмо могли. Историја је најжилавија и најнеуништивија компонента друштвене свести, како појединачне, тако и колективне. Истерана на врата друштвеног бића, она му се враћа кроз прозор. Маркс није бадава говорио да генерације мртвих као мора притискују свест живих.

Чиме се човек брани од мора и оптерећења историје? Брани се знањем и културом који оспособљавају његов разум да препозна ирационализме, митове и тамне вилајете историје и да их рационално превладава. У краткој историји југословенске заједнице, један од митова којег се наша друштвена и политичка свест успешно, па и радикално ослободила јесте мит о њеном интегралном и унитарном карактеру, који је тако снажно надахњивао припаднике оних генерација наших народа које су почетком XX века изнеле борбу за стварање Југославије. Претворен у владајући државно правни, политички и културни принцип у Краљевини Југославији, овај мит је на крају доживео неславну судбину: постигао је потпуно супротан ефекат од планираног, изазивајући отпор и према Југославији као државни националне неравноправности, и према југословенству, као њеној идеолошкој декорацији. Тиме су се на удару нашли, поред умишљених и они стварни и истински елементи културне блискости и јединства југословенских народа.

Енергично одбачен у практичној политици од стране субјекта наше револуције (КПЈ и других њених активних учесника), мит интегралног југословенства се брзо повлачио и из друштвене и историјске свести наших народа. Потиснула га је једна реалнија југословенска свест коју је створила револуција, свест о нужности претварања Југославије у братску заједницу равноправних народа и народности у којој ће се класни и материјални интерес радног човека усклађивати и прожимати с националним интересом сваког појединачног народа. Федеративна државна форма требало је да обезбеди услове за оптимално усаглашавање ових интереса, а тиме и решавање националног питања у Југославији. Међу тим условима била је и блискост, сродност и узајамност култура југословенских народа, које је требало унапређивати и даље развијати.

Показало се, међутим, још једном, да сам облик државног уређења и јединство друштвено-политичког система нису довољни за решавање националног питања, ако их непрестано и изнова не испуњавају свежи социјално-политички, а посебно културни и мисаони, садржаји. А баш ти садржаји су у последњим деценијама нашег заједничког живота осиромашивали. Улога радничко-класне, на социјалном, и марксистичке интернационалистичке компоненте нашег федерализма, на идејном плану, слабила је, а и иначе недовољно развијене кохезионе снаге културног јединства су изложене новим ударима и негирањима. Југословенски федерализам се стао пунити хипертрофираним државно-политичким садржајима полицентричног етатизма и његовим верним пратиоцем националном културом која признаје само посебности, спицифичности, па и локализме, а анатемише блискости, сродности и међусобна прожимања с другим културама у југословенском простору. Тако, уместо некадашњег мита о интегралном југословенству, настају и напредују митови о недодирљивим националним државама и Југославији као њиховом механичком, слабим нитима повезаном, збиру. У таквом збиру једва да има места за повезивање, прожимање и приближавање различитих националних култура.

И овај мит има свој контроверзни резултат, кризу самог концепта из којег је израстао. Ма колико тешка, дубока и озбиљна, та криза ипак не мора да буде ни дефинитивна, ни непоправљиво разорна. Из ње још може да проистекне ново рационално решење које би Југославију вратило изворној револуционарној суштини – као демократској заједници слободних и равноправних народа и народности. За такво решење, међутим, постоје и одређени услови, који се морају стално испуњавати. Први међу њима је ревитализација и свесно јачање оног основног кохезионог потенцијала земље које садржи још жива и распрострањена свест о националном, политичком, материјалном и културном интересу свих југословенских народа да се држе на окупу у оквиру чврсте и стабилне државне заједнице способне да те њихове интересе заступа и штити. Други је услов да се, уз неговање и брижљиво развијање националних култура и културних посебности достојна пажња поклони и оним природним (етничким) и културним (језичким, духовним) блискостима и сродностима југословенских народа, које ни најтежи притисци током дуге историје нису могли да искорене и затру- То би значило да се оном јединству „југословенског културног простора“, које вековима постоји као дејствујућа потенција, отворе простори за природан, спонтан и несумњиво дуготрајан развој.

Исходи таквог развоја не могу се сматрати потпуно извесним. Оно, међутим, што је готово сигурно, то је да ова културна потенција може постати активна сила демократске интеграције југословенске заједнице само у условима и доменима општељудске еманципације, која у себи носи и националну слободу. Само друштво слободних људи и слободних народа може постати трајно привлачан оквир за историјско решење националног питања и за изградњу богате, модерне, европски широке политичке и културне заједнице народа. Али, таква заједница није могућа без разграђивања етатизама и бирократских тврђава, без упорног ширења демократских слобода и права грађана, без ломљења многих примитивизама балканских атавизама, те без разарања националистичких баријера, затворености, монопола и нездравих претензија.

Имамо ли снаге за тако грандиозне подухвате? Имамо ли ума за претварање могућности у стварност?

НИН – 24. јануар 1988.